ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2022 року
м. Харків
справа № 623/3046/19
провадження № 22ц/818/1100/22
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Тичкової О.Ю.
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Варук С.В. 
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 
відповідачі- Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 липня 2021 року, постановлену у складі судді Бєссонової Т.Д.
УСТАНОВИВ: 
31.07.2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , є власником житлової квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири на земельній ділянці від 17.12.2004 р. зареєстрованого в реєстрі за №6119). Дана квартира була єдиним житлом, у якій, до початку збройного конфлікту на території Донецької області, постійно проживав Позивач разом зі своєю сім`єю. Протягом періоду з літа 2014 р. по серпень 2015 р., під час проведення – антитерористичної операції, внаслідок скоєних неодноразово артилерійських обстрілів (терористичних актів), було повністю знищено належну Позивачу на праві власності квартиру.Будинок, в якому знаходилась квартира Позивача, був знищений внаслідок прямого влучання бойових снарядів. Для проживання будинок, а відповідно і квартира, тепер не придатні, що підтверджується також Актом від 20.10.2015 р., затвердженим розпорядженням голови адміністрації м. Горлівки 03.11.2015 р. №603-р (копія Акту додається).З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, який охопив територію Донецької та Луганської області, ще влітку 2014 р. Позивач був змушений покинути своє постійне місце проживання та переміститись в с. Кам`яна Яруга Чугуївського району Харківської області. Восени 2014 р. переїхав до Павлограду Дніпропетровської області, а в лютому 2015 р. переїхав до м. Ізюм Харківської області, де Позивач проживає і на теперішній час.17 жовтня 2018 року Позивач звернувся із заявою про скоєння злочину, а саме терористичного акту, до ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях.Листом від 12.11.2018 року СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за №78/2/13-5058пт Позивачу був надісланий витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню №22018050000000229 з правовою кваліфікацією вчиненого злочину за ч.І ст. 258 КК України. 07.03.2019 р. Позивач, через свого представника, звернувся до СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях із клопотанням щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань змін відносно фабули кримінального правопорушення по кримінальному провадженню №22018050000000229, а саме - щодо доповнення фабули відомостями про потерпілу особу - ОСОБА_1 та внесення змін стосовно інформації щодо пошкодженого житла Позивача, а також надання інформації стосовно проведених слідчих дій.Листом від 21.03.2019 року СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за №78/2/13-893пт Позивача було повідомлено про те, що у фабулу кримінального провадження були внесені зміни, що стосуються адреси житла Позивача, надісланий витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню №22018050000000229, сформований 21.03.2019 р. та повідомлено, що досудове розслідування триває.Листом від 21.03.2019 року СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за №78/2/13-892пт Позивача було повідомлено про те, що у Єдиному реєстрі досудових розслідувань у графі «ПІБ потерпілого, заявника» вказана особа - ОСОБА_3 , та що, у зв`язку з технічними можливостями ЄРДР до вказаної графи можливо додати лише одну особу. 04.06.2019 р. слідчий СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, встановивши, що житловий будинок, в якому розташована була квартира Позивача, був знищений повністю та що вчинений терористичний акт призвів до заподіяння значної майнової шкоди Позивачу, перекваліфікував кримінальне правопорушення по вказаному кримінальному провадженню №22018050000000229, з ч.І ст. 258 КК України на ч.2 ст. 258 КК України (копія відповідного Витягу з ЄРДР та листа від 04.06.2019 р. за №78/2/13-1904пт додаються).28 листопада 2018 року Позивач звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою на отримання компенсації за зруйноване житло та проханням прийняти зруйноване житло Позивача. Однак Позивачу було відмовлено у прийнятті зруйнованого, внаслідок проведення антитерористичної операції, житла Позивача та виплаті компенсації, що підтверджується листом Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації від 05.02.2019 р. № Б- 0013/1.1/106-19/0.422-31. Таким чином, житло Позивача було розташовано в районі проведення антитерористичної операції, було пошкоджено в період проведення антитерористичної операції та внаслідок скоєння терористичного акту. Факт повного руйнування житла Позивача та не придатність його для проживання підтверджується Актом від 20.10.2015 р., затвердженим розпорядженням голови адміністрації м. Горлівки 03.11.2015 р. №603-р, особистими показаннями Позивача та показаннями свідків : ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню № 22018050000000229, сформованому 04.06.2019 р.
Просить суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом у вигляді зруйнування житлової квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 833 882 гривень.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим що, позивачу для реалізації його права на відшкодування вартості пошкодженого майна недостатньо лише акту обстеження будинку виданого окупованою владою ДНР також не надано опосередкованого показника вартості майна, розмір заподіяної шкоди, завданої внаслідок артилерійських обстрілів має бути підтверджений висновком експертизи, чого позивачем не зроблено. Позивач не надав належних доказів що вартість пошкодженого майна з урахуванням уточненого позову становить 833882,00 грн., добровільно не передав зруйновне майно тому, суд дійшов до висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим що, оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а також з неправильним встановленням обставин що мають значення для справи.
Судом не враховано та не надано оцінку копії витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 22018050000000229, сформованого 04.06.2019, та копія листа слідчого СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 04.06.2019 р. за №78/2/13-1904пт, - на підставі яких можна встановити, що житловий будинок, в якому розташована була квартира позивача, був знищений повністю та що вчинений терористичний акт призвів до заподіяння значної майнової шкоди позивачу, в результаті чого слідчий перекваліфікував кримінальне правопорушення по вказаному кримінальному провадженню №22018050000000229, з ч.І ст. 258 КК України на ч.2 ст. 258 КК України. Також судом не враховано - фотокопії зруйнованої квартири Позивача, які були зроблені та долучались до матеріалів справи в 2019 та 2021 роки, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яким були пред`явлені в судовому процесі електронні докази (фотографії та відеозаписи зруйнованої квартири позивача, зроблені в лютому 2021 року) та паперові фотокопії зруйнованої квартири позивача на листах формату А-4. Вказані свідки дали показання, що будівля, зображена на пред`явлених фотографіях та відеозаписах, є квартирою позивача, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , в якій постійно проживав позивач зі своєю родиною та яка була зруйнована внаслідок неодноразових артобстрілів, які мали місце з 2014 року.
Також, поза увагою суду, залишились надані позивачем розрахунки вартості зруйнованого майна відповідно до визначеної у відповідності до ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.12.2018 року №335 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».
Позивачем здійснено всі, залежні від нього, дії щодо добровільної передачі зруйнованої квартири позивача, проте саме через відмову уповноваженого органу прийняти зруйновану, внаслідок проведення антитерористичної операції, квартиру позивача - така передача не відбулась.
Судом не взята до уваги інформація (стосовно знищення квартири позивача внаслідок прямого влучання бойових снарядів та не придатності для проживання) викладену у Акті від 20.10.2015, затвердженого розпорядженням голови адміністрації м. Горлівки 03.11.2015 № 603-р, оскільки даний документ був виданий окупаційною владою. В той же час у органів місцевого самоврядування/військово-цивільних адміністрацій не має можливості провести обстеження зруйнованої квартири позивача, яка розташована в м. Горлівка, Донецької області - населеному пункті, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. По зазначеній же причині не має можливості і у самого позивача залучити до обстеження зруйнованої квартири позивача незалежного експерта.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , представника Кабінету Міністрів України,дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Як встановлено судом та підтверджуєтеся матеріалами справи  ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири на земельній ділянці від 17 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Забродою В.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 6119, даними витягу з Державної реєстрації правочинів та витягу про реєстрацію права власності від 24.12.2007 (том 1 а.с. 12-16).
Згідно даних технічного паспорту від 07.11.2007 квартира АДРЕСА_1 загальню площею 67.9 кв м, житловою площею 38.5 кв.м. складається з трьох житлових кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати та комори ( т.1 а.с. 17 – 22).
З паспорту серія НОМЕР_2 та копії домової книги вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24.01.2008 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.9, 23 – 25).
В матеріалах справи також міститься довідка ВПО від 31 серпня 2017 року № 0000314760, згідно якої ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а.с.11).
З копії листа слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях № 78/2/13-5058пт від 12.11.2018 вбачається, що внаслідок обстрілу протягом 2014-2015 років з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «Донецька народна республіка» м. Горлівка, було пошкоджено будинок за адресою АДРЕСА_4 який належить ОСОБА_3 та будинок за адресою: АДРЕСА_5 , який належить ОСОБА_1 , внесено відомості до ЄРДР № 22018050000000229 від 09.11.2018 за ст. 258 ч. 1 КК України. (том 1 а.с. 28-29).

Згідно копії листа слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях № 75/2/13-1904пт від 04.06.2019 вбачається, що кримінальне правопорушення було перекваліфіковано з ч,1 ст. 258 КК України на ч. 2 ст. 258 КК України.Також повідомлено, що в рамках кримінального провадження на той час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває ( т.1 а.с. 35 – 36).

28.11. 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації в які просив надати йому грошову компенсацію за його зруйноване житло - квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі, передбаченому ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України протягом 30 днів з моменту отримання цієї заяви та прийняти об`єкт - його зруйноване житло - квартиру АДРЕСА_1 ( т1 а.с. 37).
За результатами розгляду зазначеного звернення йому було повідомлено, що у облдержадміністрації, обласної військово - цивільної адміністрації відсутні правові підстави для прийняття його житла, зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції та виплати компенсації за нього ( т.1 а.с. 38 – 41).
Відповідно до частин 2, 3 ст.9 Закону  України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № № 1207-VII Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Тому суд правильно не взяв до уваги наданий позивачем акт обстеження будинку за адресою: АДРЕСА_5 від 20.10.2015, оскільки він складений та затверджений представниками окупаційної влади ( а.с. 26) та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вартості пошкодженого майна, оскільки позивачем не надано доказів обстеження домоволодіння владою України та не надано висновку експерта про вартість зруйнувань .
Проте суд не погоджується з висновком суду про недоведеність всіх заявлених ОСОБА_1 позовних вимог з наступних підстав.
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 ч. 3 ст.175ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. 

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке він , на його думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачка зазначала, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного майна, керуючись при цьому статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначив, що шкода завдана внаслідок терористичного акту має бути відшкодована державою.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції.

У справі «Bellet v. France» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», заява № 38677/06, пункт 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла до висновку, що передбачене у статті 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції квартиру у житловому будинку. 

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу майна, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Тому вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» є безпідставними.

Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зокрема, зазначив що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту квартири у житловому будинку у розмірі реальної її вартості.

Також позивач посилався на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту приміщення; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту майна.

Зазначені доводи ОСОБА_1 суд вважає такими, що доведені й є обґрунтованими.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutanшення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», пункт 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, пункти 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, пункти 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), яка на теперішній час розглядається судом.

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою та відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  є джерелом права в Україні, у позивача так само існують легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції. 

У будь-якому випадку суд вважає, що коли згідно обставин справи стоїть питання про застосування концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

У справі Mikail Tuzun проти Туреччини (рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2018 року) справжній обсяг матеріальної шкоди заявника виявився лише після складання звіту експерта на прохання суду. Незважаючи на цей звіт, суд присудив суму, яку позивач вимагав спочатку. ЄСПЛ дійшов висновку, що було б необґрунтованим очікувати, що заявник знає точний розмір своєї матеріальної шкоди у момент звернення до національного суду. У цій справі було констатоване порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Розглядаючи питання відновлення справедливості для такої великої кількості постраждалих людей, права власності яких було порушено, ЄСПЛ у справі Ксенідес-Артис проти Туреччини (2005) визнав, що: «Суд постановив, що порушення прав заявника [...] походить із розповсюдженої проблеми, що зачіпає велику кількість людей, а саме необґрунтоване перешкоджання «мирному користуванню майном заявника». Крім того, Суд не може ігнорувати той факт, що приблизно 1400 майнових справ, що розглядаються в Суді, були подані переважно греками-кіпріотами проти Туреччини». З цієї причини Суд постановив, що Туреччина має запровадити ефективний засіб правового захисту протягом трьох місяців для забезпечення оперативного відшкодування збитків за порушення майнових та інших прав, передбачених Конвенцією, не тільки заявнику в зазначеній справі, а й усім заявникам, чиї подібні справи було розглянуто в Суді 24. Це змусило Уряд Туреччини створити «Комісію з нерухомого майна» (КНМ), до складу якої входили колишній Генеральний секретар та заступник Генерального секретаря Ради Європи. Згодом, у своєму рішенні у справі Демопоулос та інші проти Туреччини (2010), Велика палата Суду виявила, що КНМ надала доступну та ефективну систему відшкодування.

Обов`язком Верховного Суду є формування практики, заповнення прогалин у законодавстві, дотримуючись принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини.

Тому суд бере до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, зроблені Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2020 року під час розгляду справи №423/2245/16-ц.

Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України.

Враховуючи відсутність в Україні, саме на час пошкодження майна та на час звернення позивача до суду із позовом, спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру ухвалене не було, судова колегія вважає, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на таке майно, а тому порушення його права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Судова колегія при визначенні розмір такої компенсації, виходить з встановлених у справі обставин та керуючись принципом розумності та справедливості, вважає, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 100 000,00 гривень.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а рішення суду скасувати ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 липня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції задовольнити частково.
Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 який проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) грошову компенсацію у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                     О.Ю. Тичкова

Судді                                                                           О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук
Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року