П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/4805/20	

Категорія: 106030000          Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.
          Місце ухвалення: м. Миколаїв
          Дата складання повного тексту: 19.02.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.
при секретарі           – Сузанській І.В.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – МОВК, в теперішній час Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) про:
-          визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в повному обсязі з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року;
-          зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року, тобто за 1 825 днів, із розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці (188,45 грн.).
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він виключений зі списків особового складу військового комісаріату 25 вересня 2015 року. При звільненні відповідачем не виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода. Рішенням суду від 27 лютого 2020 року у справі №400/4786/19 визнано протиправними дії відповідача та зобов`язано його нарахувати та виплатити відповідну грошову допомогу. Рішення суду набрало законної сили 15 червня 2020 року, а відповідні кошти надійшли на рахунок позивача 24 вересня 2020 року. Позивач вважає, що одночасно з виплатою грошової компенсації відповідач повинен був нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.ст. 116, 117 КЗпП. За розрахунками позивача, середній заробіток за період з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року, тобто за 1 825 днів, має бути розраховано з грошового забезпечення за останні два календарні місяці (188,45 грн.).
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що з урахуванням висновків Верховного Суду щодо вимог до співмірності суми середнього заробітку, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Так, між сторонами був наявний спір щодо наявності підстав для нарахування та виплати грошової допомоги, виплату грошової допомоги здійснено на виконання рішення суду по справі №400/4786/19 після набрання ним законної сили. Правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, відсутні.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в повному обсязі з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року, тобто за 1 825 днів, із розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці (188,45 грн.) – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність МОВК щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в повному обсязі з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року.
Зобов`язано МОВК нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року у сумі 27 833,31 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот тридцять три грн. 31 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі – МОТЦК та СП) ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги:
-          посилання суду першої інстанції на норми КЗпП України є безпідставними, оскільки, відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013 року №774/13/84-13 "Щодо поширення Кодексу законів про працю України на військовослужбовців". Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці – це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань. При формуванні правової позиції у зазначеній категорії справ необхідно звернути увагу на вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" та колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 в яких зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ);
-          ані нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не передбачено здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. МОТЦК та СП наголошує, що приписи Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні;
-          в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до МОТЦК та СП відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, оскільки, обов`язок МОТЦК та СП щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення було покладено відповідними судовими рішеннями у справі №400/4786/19.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги МОТЦК та СП, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді військового комісара Новоодеського районного військового комісаріату.
Наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 серпня 2015 року №525 позивача звільнено з військової служби в запас за п.п."б" ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).
Наказом військового комісара МОВК від 25 вересня 2015 року №261 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу комісаріату.
При звільненні позивачу виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби.
27 грудня 2019 року позивач подав позов до суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача перерахувати розмір одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби, здійснити виплату суми перерахунку та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року по справі №400/4786/19 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення. Зобов`язано відповідача перерахувати позивачу розмір одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення та здійснити виплату суми перерахунку. У задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2020 року рішення суду першої інстанції залишене без змін.
24 вересня 2020 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 27 833,31 грн., які перераховано на виконання рішення суду по справі №400/4786/19.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, суд першої інстанції погодився з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби. Строк затримки розрахунку з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року позивачем встановлено вірно.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. 43 Конституції України,  ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ч.1 ст. 47, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01 березня 2018 року у справах №806/1899/17, №806/1551/17, від 19 квітня 2018 року у справі №806/1183/16 та від 14 березня 2019 у справі №820/660/17.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частини п.п.1, 2 ст. 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Тобто, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач проходив службу в МОВК (у теперішній час МОТЦК та СП), яка всупереч норм чинного законодавства не здійснила з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з дня, наступного за днем його звільнення по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.
Так, розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок №100).
Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема грошового атестату серії ЗУ №1510015 (а.с.13), довідки про нараховане грошове забезпечення в розрізі складових (а.с.14) середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 188,45 грн.
На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/4786/19 відповідачем 24 вересня 2020 року нараховано та виплачено перераховану одноразову грошову допомогу при звільненні в розмір 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, з урахування щомісячної додаткової винагороди, індексації грошового забезпечення у розмірі 27 833,31 грн.
Отже, період затримки слід вважати з дати виключення позивача зі списків особового складу з 26 вересня 2015 року по 24 вересня 2020 року.
З урахування листів Міністерства соціальної політики щодо розрахунку норм тривалості робочого часу у 2018-2020 роках період затримки розрахунку при звільненні складає 1 825 дні, а тому середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення становить 343 921,25 грн. (1 825 днів * 188,45 грн.).
Водночас, колегія суддів враховує, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30 жовтня 2019 року.
Колегія суддів, враховуючи, що виплачена позивачу перераховану одноразову грошову допомогу при звільненні в розмір 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, з урахування щомісячної додаткової винагороди, індексації грошового забезпечення у розмірі 27 833,31 грн., яка майже в 12 разів є меншою ніж середній заробіток за час затримки такої виплати.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі, що дорівнює розміру виплаченої несвоєчасно одноразової грошової допомоги при звільненні, тобто 27 833,31 грн.
Щодо посилань апеляційної скарги МОТЦК та СП про те, що спір стосовно середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум було вирішено у справі №400/4786/19, колегія суддів не приймає, зважаючи на наступне.
У вищезазначеному рішенні суд дійшов висновку про передчасність заявлених позовних вимог стосовно середнього заробітку за час затримки виплати, оскільки сума одноразової грошової допомоги при звільненні є спірною та ще не була виплачена.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.