ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року	Львів	Справа № 140/5192/21 пров. № А/857/19983/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,
          з участю секретаря судового засідання      Кардаш В.В.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року  у справі № 140/5192/21 (головуючий суддя Волдінер Ф.А., м. Луцьк) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди,-
    
В С Т А Н О В И В :
          
24 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, в якому просила: 
а) визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в обмеженому розмірі згідно зі  статтею 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX ,,Про державний бюджет України на 2020 рік” (далі - Закон №294-ІХ) - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року; 
б) стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на її користь недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у сумі 185617,25  грн (з утриманням з цієї суми  передбачених  законом  податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програти 0501150  ,,Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, головним розпорядником яких є ДСА України.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року позивач отримала суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж визначено чинним законодавством України; загальна сума обмеження винагороди становить 185617,25грн.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року до участі у справі залучено як другого відповідача Державну судову адміністрацію України.
Рішенням від 21 вересня 2021 року  Волинський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю.   
Визнав протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області щодо нарахування та виплати судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі  29 Закону України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”  - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Стягнув з Державної судової адміністрації на користь судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в сумі 185617,25 грн шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 ,,Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”.
          Рішення суду в межах суми стягнення за один місяць суд звернув до негайного виконання.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ТУ ДСА України в Волинській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а також не в повній мірі з’ясував обставини у справі.   
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Частинами першою та третьою статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Обмеження, встановлене в частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). 
Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежується максимальним розміром 47230,00 грн на місяць. 
Окрім того, у рішенні Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 зазначено, що обмеження, встановлені Законом № 553-ІХ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). 
Виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 здійснювалася у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ. 
Також, Рада суддів України звернула увагу, що розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом № 553-ІХ , слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. 
Отже, з 18.04.2020 ТУ ДСА України в Волинській області не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону № 553-ІХ).
На момент прийняття Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону № 553-ІХ) положення частин першої, третьої статті 29 такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавались.
За таких обставин, відповідач доводить, що відсутні правові підстави вважати протиправними дії ТУ ДСА України в Волинській області. Відповідач діяв у чіткій відповідності до вимог чинного на момент прийняття наказу законодавства, у належній відповідності в порядку та у спосіб, визначені законом.
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Позивач ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Державна судова адміністрація України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що підтримує  вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.
У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.  
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.  
          Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що Указом Президента України від  27 червня 1996 року №482/96 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Луцького міського суду Волинської області строком на п`ять років.
          Згідно довідки про доходи від 22 квітня 2021 року №206, яка видана ТУ ДСА в Волинській області, загальна сума обмеженої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року складає 185617,25 грн (а. с. 18).
Оскільки у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року відповідачі нараховували та виплачували    суддівську винагороду у меншому розмірі, позивач вважає дії відповідачів протиправними та такими, що суперечать положенням ст. 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”, порушують гарантії незалежності суддів, встановлені Конституцією України, а тому підлягають захисту в судовому порядку. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ТУ ДСА в Волинській області, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону № 294-ІХ  (зі змінами, внесеними  Законом № 553- ІХ  ), діяло з порушенням вимог статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону № 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, тому позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача ТУ ДСА в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі  статтею 29 Закону № 294-ІХ    у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, належить задовольнити.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Правовідносини, які виникли між сторонами щодо суддівської винагороди врегульовано нормами  Конституції України та Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
Згідно із статтею130  Конституції України  та частиною 2 статті 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Водночас, 13 квітня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон № 553-ІХ  , яким  Закон України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”  доповнений статтею 29, а саме: ,,Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)”.
Зазначений Закон набрав чинності 18 квітня 2020 року, тобто саме з цього часу, як це встановлено судом першої інстанції, суддівська винагорода відповідачем не виплачувалась позивачу у розмірі, визначеному статтею135  Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що суддя ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин перебувала на посаді судді місцевого суду, а тому базовий розмір її посадового окладу становив 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Окрім того, з огляду на наявний стаж роботи позивача встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60%.
Разом з тим, у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно ТУ ДСА України в Волинській області нарахувало та виплатило ОСОБА_1 суддівську винагороду в розмірі, визначеному статтею 29 Закону України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”, а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Згідно довідки про нараховану та виплачену ОСОБА_1 суддівську винагороду з 18 квітня 2020 по 27 серпня 2020 року, виданої ТУ ДСА України в Волинській області, сума обмеженого за нормами  ст. 29 Закону України ,,Про державний бюджет України на 2020 рік”  доходу становить 185617,25 грн. (а.с. 13).
Відповідно до   статті 6 Конституції України  державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією  Конституцією  межах і відповідно до законів України.
Конституція України    має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України    і повинні відповідати їй.
Норми  Конституції України    є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України    гарантується статтями  8  та  55 Конституції України  .
Незалежність і недоторканність судді гарантуються  Конституцією    і законами України. (ст.126)
Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Відповідно до  статті 130 Конституції України    розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
11 березня 2020 року Конституційний Суд України розглянув конституційне подання Верховного Суду щодо відповідності  Конституції України    (конституційності) окремих положень законів України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 2 червня 2016 року №1402VIII, ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування” від 16 жовтня 2019 року № 193IX, ,,Про Вищу раду правосуддя” від 21 грудня 2016 року №  1798VIII у п. 4.1 рішення вчергове зазначив, що: ,,Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Конституційний Суд України послідовно вказував що, однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія ,,За демократію через право” (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року №969/2019 (далі  Висновок).
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша  статті 124 Основного Закону України).
Наведені положення  Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу”.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України: ,,Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених  Основним Законом України. 
У статті 64 Конституції України  вичерпно визначені такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин (абзаци третій-сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).
,,Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у  Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.”(абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007);
,,Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.” (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007);
,,законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок  скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.” (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008);
,,словосполучення ,,держава прагне”, на думку Конституційного Суду України, означає намагання i обов`язок держави спрямовувати свою діяльність на виконання певного, визначеного  Конституцією України  завдання.
Аналіз термінів ,,баланс”, ,,збалансувати”, ,,бюджет збалансований” свідчить, що збалансованість бюджету (держави, регіону) передбачає рівномірне (паритетне) співвідношення між його видатковою і доходною частинами, дотримання відповідності видатків доходам, проте не виключає при цьому можливості прийняття бюджету з перевищенням видатків над доходами i навпаки (з дефіцитом або профіцитом). У той же час правова природа бюджету не може обмежуватися лише фінансово-економічною складовою. Бюджет  це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.
Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами i територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної i правової.” (абзаци другий, третій підпункту 3.2, абзац другий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008).
Отже, зазначений Закон України № 553-ІХ  від 13 квітня 2020 року  про внесення змін до  Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам  Конституції України  , а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України    та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Тобто будь-яке порушення процедури, незалежно від того чи нанесло воно прямі збитки особи, є порушенням права особи на встановлений процес та забезпечення принципу визначеності права, який дозволяє особі передбачити наслідки існування та застосування певної норми.
Однак, як це вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач діючи всупереч приписів статей  19  та  130 Конституції України    порушив приписи діючого законодавства України та виплатив позивачам суддівську винагороду у розмірі, значно меншому аніж це визначено спеціальним  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
На переконання суду апеляційної інстанції, дії відповідача є протиправними та такими, що порушують право позивачів, як працюючих професійних суддів, на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”, який незважаючи на неодноразові за останні роки внесення до нього змін, однак у будь-який редакції містив та містить таку норму, згідно приписів якої чітко визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
Аналогічну за змістом норму містить  статті 130 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу та якій повинні відповідати всі без винятку Закони України.
Згідно із частинами 3, 4  статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України  у разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить  Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми  Конституції України,  як норми прямої дії.
Отже, в адміністративному судочинстві на суд покладено обов`язок застосувати норми  Конституції України, якщо закон чи інший правовий акт їй суперечить. 
В даному випадку, частина 3  статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  із змінами та доповненнями, внесеними  Законом України № 553-ІХ   від 13 квітня 2020 року, прямо суперечить не тільки нормам  Конституції України, а і нормам спеціального  Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”.
Крім того, норми  Закону України № 553-ІХ   від 13 квітня 2020 року  про внесення змін до  Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  в аспекті з`ясування можливості їх застосування до спірних відносин, що розглядаються судом, не відповідають неодноразово описаному ЄСПЛ принципу якості закону.
Так відповідно до п.51 рішення ЄСПЛ у справі ,,Щокін проти України” (Заяви №  23759/03 та №37943/06) суд висловився  говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі ,,Шпачекs.r.о.” проти Чеської Республіки» (<…>), № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі ,,Бейелер проти Італії” (Beyeler v. Italy), [ВП], №33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І).
Відтак, неможливо розглядати положення  Закону України № 553-ІХ   від 13 квітня 2020 року    про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”, як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивачів.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом та Конституцією порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
В Основних принципах щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в  конституції  або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її, а кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції.
Відповідно до Європейської хартії про закон ,,Про статус суддів” від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).
Оплата праці суддів повинна відповідати їхній професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки для догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які повинні відповідати попередньому рівню оплати їхньої праці. Винагорода суддів має бути відповідною їх професії та відповідальності, і бути достатнім для убезпечення їх від впливу на їх рішення та від ризику вчинення корупції. Також повинно бути гарантовано виплату пенсії за вислугу років, яка має бути в розумному відношенні до рівня їх винагороди в період здійснення повноважень. Певні положення закону повинні бути запроваджені як гарантія проти скорочення винагороди, в т.ч. суддівської (Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).
Такі самі висновки містяться у Висновку Консультативної ради Європейських судів (КРЄС) № 1 та у Європейській хартії про  закон ,,Про статус суддів”. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному здійсненню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів.
Відповідно до частини другої  статті 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з пунктом 2 частини третьої цієї ж статті, базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
А згідно з частиною четвертою - до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;  3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місце-знаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Відповідно до частини п`ятої  статті 135 Закону № 1402-VIII  суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15%, більше 5 років - 20%, більше 10 років - 30%, більше 15 років - 40%, більше 20 років - 50%, більше 25 років - 60%, більше 30 років - 70%, більше 35 років - 80% посадового окладу.
Частиною дев`ятою   статті 135 Закону № 1402-VIII  визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів” на що безпосередньо вказує частина друга статті 130 Конституції України.
Тобто  Закон України ,,Про судоустрій і статус суддів”  є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до встановлення розміру суддівської винагороди. При наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.
Оскільки Законом України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” № 553-IX від 13.04.2020 не скасована норма Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” №1402-VIII від 02.06.2016 щодо розміру суддівської винагороди, при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону №1402-VIII, а не статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” (у редакції Закону України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” №553-IX від 13.04.2020), застосування якої прямо суперечить нормі статті 130 Конституції України.
Аналіз норм чинного законодавства дає підстави суду апеляційної інстанції погодитись з висновками суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно  Закон України ,,Про судоустрій і статус суддів”, а застосування  статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”  прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Слід зауважити, що у Рішенні від 28.08.2020 у справі №10-р/2020  Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення: частин першої, третьої   статті 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”   від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II ,,Прикінцеві положення” Закону України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13 квітня 2020 року № 553-IX.
Так, за приписами  статті 148 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів” від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.
Таким чином, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до  Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”, всупереч вимогам частини другої  статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги  Бюджетного кодексу України та Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”, вимушений вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.
Необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.
Як це вірно встановлено судом першої інстанції, жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач суду не надав.
Слід зауважити, що Верховний Суд у Постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20  (у аналогічних правовідносинах) зазначив, що з огляду на доводи ДСА України, викладені у касаційній скарзі, причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду;  стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді). Воднораз у вимірі обставин цієї справи не можемо заперечити існування ситуації, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням вимог  статті 135 Закону № 1402-VIII  (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-IX  (зі змінами, внесеними  Законом № 553-ІХ  ).
Тоді є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи, що нараховуючи та виплачуючи позивачам за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним  Законом України ,,Про судоустрій і статус суддів”, застосувавши при виплаті 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідач діяв з порушенням вимог  статті 130 Конституції України    та  статті 135 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів”, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності суддів, а тому суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати  позивачу суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування, передбаченого  статтею 29 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік”   від 14 листопада 2019 року № 294-IX,  в редакції Закону України ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2020 рік” №553-ІХ від 13.04.2020.
Наявність ж порушеного права позивача, підлягає судовому захисту шляхом нарахування та виплати на її користь недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по  27 серпня 2020 року. Саме такий спосіб є належним та ефективним заходом захисту порушених прав, позаяк забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції  фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.     

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-     

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області залишити без задоволення, а рішення  Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року  у справі № 140/5192/21 – без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 30.12.2021.