ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 705/4831/20 провадження № 22-ц/821/344/22 категорія 311010200  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.
секретар: Любченко Т.М. 
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Державне підприємство «Уманське лісове господарство»
третя особа: Первинна профспілкова організація ДП «Уманське лісове господарство»
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Уманське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Первинна профспілкова організація ДП «Уманське лісове господарство», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
07 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ДП «Уманське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Первинна профспілкова організація ДП «Уманське лісове господарство», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 20 вересня 2017 року він працював у ДП «Уманське лісове господарство» та з 01 лютого 2018 року займав посаду інженера лісового господарства. 
Наказом директора № 170-к від 30 жовтня 2020 року його звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників ДП «Уманське лісове господарство» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
При цьому 15 липня 2020 року йому було вручено повідомлення про заплановане вивільнення, у зв`язку із скороченням чисельності працівників (наказ від 06 липня 2020 року № 32 ОД), а також попереджено про звільнення з посади інженера лісового господарства на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 18 вересня 2020 року.
Він повідомив роботодавця про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників тому, що має науковий ступінь кандидата сільськогосподарських наук за спеціальністю лісові культури та фітомеліорація, а також має авторські корисні моделі.
Вважає наказ про його звільнення прийнятим з порушенням трудового законодавства, оскільки інші працівники, займаючи таку ж посаду з меншою кваліфікацією, залишилися на посадах інженера лісового господарства. 
В позовній заяві ОСОБА_1 просив поновити його на посаді інженера лісового господарства в ДП «Уманське лісове господарство» та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за у розмірі на дату винесення рішення, а також 16 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.03.2021 позов у справі залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача було звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства, а всі доводи приведені в позовній заяві були спростовані відповідачем під час розгляду справи, а відтак вимоги позивача визнані районним судом необґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під ча срозгляду справи судом не було враховано, що позивач має переважне право для залишення на роботі, як більш кваліфікований працівник. Крім того, роботодавець при звільненні не запропонував позивачу всі наявні вакансії.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив 
Постанова Апеляційного суду
Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2021 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Уманське лісове господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера лісового господарства в ДП «Уманське лісове господарство».
Стягнуто з ДП «Уманське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 106 293,93 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнуто з ДП «Уманське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Стягнуто з ДП «Уманське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 2 100,80 грн. судового збору за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Стягнуто з ДП «Уманське лісове господарство» на користь державного бюджету 2 102 грн. судового збору за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова Верховного Суду

Постановою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року скасовано постанову Черкаського апеляційного суду від 29 червня 2021 року, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що під час вирішення справи апеляційний суд виходив з тиого, що позивачу не були запропоновані посади, які вводилися до штатного розпису наказом ДП «Уманське лісове господарство» № 45-ОД від 02 вересня 2020 року. Апеляційний суд не звернув уваги та не з`ясував, чи дійсно посади провідного інженера (з реалізації продукції), інженера лісовог господарства І категорії та мисливствознавця ІІ категорії були вакантними, а тому передчасно вважав, що такі посади повинні були запропоновані позивачу та останній за своєю кваліфікацією міг би їх обіймати. 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що що згідно наказу № 81-к від 19 вересня 2017 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 20 вересня 2017 року в апарат управління ДП «Уманське лісове господарство» на посаду інженера з організації та нормування праці.
30 січня 2018 року згідно Наказу № 12-к його переведено на посаду інженера лісового господарства з 01 лютого 2018 року з посадовим окладом 6 025 грн. на місяць та встановлено доплату за науковий ступінь кандидата сільськогосподарських наук у розмірі 15 % від посадового окладу. 
Відповідно до штатного розпису на 2020 рік, затвердженого 26 грудня 2019 року, у відділі лісового та мисливського господарства підприємства закріплено дві посади інженера лісового господарства, одну з яких займав ОСОБА_1 , а всього кількість штатних посад підприємства складала 119,75.
Згідно наказу № 30-ОД від 01 липня 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису на 2020 р.» вирішено з 01 липня 2020 року провести зміни в штатному розписі на 2020 рік: вивести з 01 липня 2020 року посаду інженер лісового господарства в кількості однієї штатної одиниці; ввести з 01 липня 2020 року до штатного розпису посаду інженер лісового господарства ІІ категорії в кількості однієї штатної одиниці; затвердити штатний розпис на 2020 рік у кількості 117,75 штатних одиниць. 
06 липня 2020 року у зв`язку зі зменшенням дохідності підприємства, скороченням витрат на його утримання та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці, і раціоналізацією робочих місць на підприємстві згідно п. 2 Наказу № 32-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників», серед інших посад, скороченню підлягала і посада інженера лісового господарства. 
Пунктом 5 Наказу № 32-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» передбачено обов`язок відповідача попередити до 17 липня 2020 року працівників про вивільнення 18 вересня 2020 року протягом двох місяців з дати попередження працівників про скорочення посад, повідомляти про появу вільних посад та пропонувати їх для переведення. 
15 липня 2020 року позивача було повідомлено відповідачем про заплановане вивільнення, що підтверджується повідомленням № 596/04 від 09 липня 2020 року в якому позивач зазначив, що має переважне право на залишення на посаді оскільки має більш високу кваліфікацію.
За підписом голови профспілкового комітету позивачу підготовлене повідомлення № 2 від 14 липня 2020 року про день і час розгляду питання скорочення займаної ним посади на засіданні профспілкового комітету.
Як вбачається з Акту № 2 від 14 липня 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи на робочому місті, відмовився отримати повідомлення №2 від 14 липня 2020 року про проведення засідання щодо скорочення посади.
Згідно Витягу з протоколу № 3 засідання профспілкового комітету ДП «Уманський лісгосп» 20 липня 2020 року профспілковим комітетом проведено засідання на якому розглянуто наказ № 32-ОД від 06 липня 2020 року, посади та працівники, що підлягали скороченню та вирішено, зокрема, надати згоду на скорочення посад та запропоновано внести зміни до наказу № 32-ОД від 06 липня 2020 року. 
25 серпня 2020 року директором ДП «Уманське лісове господарство» видано Наказ № 41-ОД, в якому п.2 встановлював зміни до п. 5 Наказу № 32-ОД від 06 липня 2020 року, а саме змінено строки вивільнення працівників, було встановлено нову дату попередження та звільнення працівників, посади яких підлягали скороченню 01 листопада 2020 року. 
За підписом голови профспілкового комітету позивачу підготовлене повідомлення № 4 від 03 вересня 2020 року про день і час розгляду питання скорочення посади, яку він займає, на засіданні профспілкового комітету.
Як вбачається з Акту № 4 від 03 вересня 2020 року, за підписом працівників ДП «Уманське лісове господарство», ОСОБА_1 відмовився отримати повідомлення про проведення засідання щодо скорочення посади інженера лісового господарства.
Відповідно до Витягу з протоколу № 4 засідання профспілкового комітету ДП «Уманський лісгосп» 08 вересня 2020 року проведено засідання на якому розглянуто Наказ № 41-ОД від 25 серпня 2020 року, посади і працівників, що підлягали скороченню, на якому надано згоду на скорочення посади інженера лісового господарства, яку обіймав позивач.
За підписом директора ДП «Уманське лісове господарство» оформлено повідомлення № 771/04 від 01 вересня 2020 року, адресоване позивачу про заплановане вивільнення.
17.09.2020 позивачу ОСОБА_1 відповідачем було запропоновано перейти на посаду майстра лісозаготівельних робіт Потаського лісництва, що підтверджується пропозицією № 841 від 17 вересня 2020 року.
Відповідно до Акту № 64 від 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 від пропозиції переходу на посаду майстра по лісозаготівельних роботах Полтавського лісництва відмовився та відмовився ставити підпис у пропозиції № 841 від 17 вересня 2020 року. 
Відповідно до акту № 65 від 18 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказами підприємства та отримувати повідомлення про скорочення.
30 жовтня 2020 року відповідачем винесено Наказ № 170-к «Про припинення трудових відносин» з позивачем та позивач був звільнений з 02 листопада 2020 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із скороченням чисельності працівників (причина звільнення).
Як вбачається із Витягів з протоколів засідань профспілкового комітету ДП «Уманський лісгосп» переважне право на залишення на роботі було надано працівнику ОСОБА_2 , що теж обіймав посаду інженера лісового господарства ІІ категорії, оскільки ОСОБА_1 має недоліки та недопрацювання у своїй роботі, які негативно впливають на робочий процес, яких у своїй роботі ОСОБА_2 не має. Крім того, ОСОБА_2 має більший стаж роботи на підприємстві, працює на підприємстві з 20 жовтня 2011 року. На посаді інженера лісового господарства ІІ категорії працював тривалий період, а саме з 01 квітня 2014 року по 30 січня 2018 року. ОСОБА_2 за час трудової діяльності на підприємстві присвоєно ІІ та І категорія за спеціальністю. 
Звертаючись до суду з позовною заявою  ОСОБА_1  в обгрунтування своїх вимог вказував, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Зазначив про наявність у нього переважного права на залишення на посаді, оскільки він має науковий ступінь кандидата сільськогосподарських наук за спеціальністю лісові культури та фітомеліорація, а також авторських корисних моделей. 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунтом 1 частини першої статті 40 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а такж строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, організації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників.
Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 ччастини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників – одна з підстав для розірвання трудового договору.
Розірвання трудового договору за занченою підставою відбувається вразі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповаженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. 
При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Частиною другою статті 65 ГК України  передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
Отже, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і  правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати  чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно врахував, що наказом відповідача № 32-ОД від 06 липня 2020 року було заплановано внесення змін до штатного розпису підприємства, зокрема скорочення посади інженера лісового господарства, яку обіймав позивач.
Згідно зі штатним розписом працівників ДП «Уманське лісове господарство» на  2020 рік (який вводився в дію з 01 січня 2020 року), загальна кількість штатних посад на підприємстві складала 119, 75 одиниць, з них апарат управління - 31  посада (у тому числі 2 посади інженера лісового господарства) та загальногосподарський персонал - 88, 75 посад.
Наказом відповідача № 30-ОД від 01 липня 2020 року затверджено штатний розпис на 2020 рік у кількості 117, 75 штатних одиниць, виведено зі штатного розпису апарату управління 1 посаду інженера лісового господарства.
27 липня 2020 року до штатного розпису (загальногосподарський персонал) були введені 12 посад майстрів лісу. Загальна кількість посад у ДП «Уманське лісове господарство» станом на 27 липня 2020 року складала 129, 75 одиниць.
Відповідно до проєкту штатного розпису працівників ДП «Уманське лісове господарство» (який вводився в дію з 03 листопада 2020 року) загальна кількість штатних посад на підприємстві складає 128 одиниць, з них у апараті управління - 27 (у тому числі 1 посада інженера лісового господарства І категорії).
Згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом в тому числі у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Вимогами частини 2 статті 40 КЗпП України  встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
 При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
 Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Ч.ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП України, у разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.
Відновідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 Як вбачається з матеріалів справи, і було достовірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем після винесення Наказу № 32-ОД від 06 липня 2020 року було попереджено позивача у строки визначенні Наказом про його вивільнення. Позивач був двічі запрошений на засідання профспілкового комітету, однак від отримання повідомлень відмовився. На засіданні профспілкового комітету було надано переважне право на залишення на посаді працівника ОСОБА_2 , який має більший безперервний стаж роботи на підприємстві та більш високу продуктивність праці та кваліфікацію. Крім того, позивачу було запропоновано відповідачем іншу роботу на підприємстві, однак позивачем не було прийнято даної пропозиції. 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). 
Європейський суд з прав людини  наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд при перевірці правильності мотивів рішення суду дійшов висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в його рішенні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Уманське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Первинна профспілкова організація ДП «Уманське лісове господарство», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2022 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        О.В. Карпенко

                                                                       Л.І. Василенко