ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/5811/20 пров. № А/857/21667/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання     Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року (суддя першої інстанції сасевич О.М., м. Львів)

В С Т А Н О В И В :

22 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 по 28.04.2020 включно; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 по 28.04.2020 включно в розмірі 145600,80 грн. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».
В обґрунтування вимог вказав, що в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення його зі списків особового складу (05.07.2019), військовою частиною НОМЕР_1 не проведено з ним остаточного розрахунку. Так, йому не було виплачено компенсацію вартості речового майна, грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення. Виплату відповідних сум здійснено лише 16.08.2019, 15.04.2020 та 28.04.2020, що є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 по 28.04.2020 включно.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення та компенсації за додаткову відпустку) за період з 05.07.2019 по 28.04.2020 включно. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2019 по 28.04.2020 включно в розмірі 32378 грн. 34 коп. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».
Із таким судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення і постановити нове про повне задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи незгоду, зазначив, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір відшкодування середнього заробітку, адже КЗпП України чітко визначає розмір нарахувань у випадку затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Так, відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеної норми апелянт робить висновок про необхідність стягнення на його користь саме всієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з моменту його звільнення по день здійснення кінцевих виплат в розмірі 145600,80 грн, а не 32378 грн., як це зробив суд першої інстанції.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлено прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
У судове засідання апелянт не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково з таких мотивів. 
Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Кінологічному навчальному центрі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на посаді старшого офіцера (з прикордонного контролю) групи організації охорони державного кордону штабу прикордонної комендатури швидкого реагування.
Наказом начальника Кінологічного навчального центру від 04.07.2019 № 294-ОС ОСОБА_1 було  звільнено з військової служби в запас.
Наказом начальника Кінологічного навчального центру від 05.07.2019 № 140-ОС позивача виключено з списків особового складу частини.
Згідно довідки №86 від 26.06.2020, виданою Кінологічним навчальним центром Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий-липень 2019 року вбачається, що відповідачем при виключенні зі списків особового складу позивача не було проведено повного розрахунку, а саме: не була виплачена грошова компенсація вартості речового майна, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення.
Кінологічним навчальним центром самостійно було нараховано та виплачено на особистий рахунок позивача суму компенсації за неотримане речове майно, суму індексації та суму компенсації за невикористану грошову відпустку, як учаснику бойових дій (згідно виписок з банківського рахунку позивача: 16.08.2019, 15.04.2020, 28.04.2020).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виплати позивачу компенсації за несвоєчасний розрахунок з таких підстав. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною ч. ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до приписів ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано    Кодексом законів про працю України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України    як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.
Таким чином, оскільки грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію вартості речового майна позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (05.07.2019), вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.
Враховуючи, що працівникові не виплачена належна йому грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку у день звільнення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.
При визначенні розміру компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд враховує наступне.
Згідно зі ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно наказу начальника Кінологічного навчального центру від 05.07.2019 був виключений із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення.
Кінологічним центром 16.08.2019 йому було перераховано кошти в сумі 18774,42 грн. як компенсацію за неотримане речове майно.
Однак з цією позовною вимогою позивач звернувся до адміністративного суду 20.07.2020, тобто з пропуском місячного строку. Суд першої інстанції в цій частині позов не задовольнив. Такий висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку не звернення до суду апелянт не спростовує і не вказує про неправомірність  застосування наслідків. 
Суд апеляційної інстанції призначив дану справу до слухання у відкритому судовому засіданні, викликавши в судове засідання позивача та надавши йому можливість таким чином заявити про поновлення строку та вказати поважні причини, які унеможливлювали вчасне звернення позивача до суду.
Позивач скористався наданою йому можливістю та подав заяву про поновлення строків звернення до суду, мотивовану  запровадженням на території України з 12 березня 2020 року карантину, триваючим характером порушення. 
Однак, такі причини суд не може визнати поважними, виходячи з наступного. 
Матеріалами справи підтверджено, що виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно відбулась 16.08.2019 тобто не в період дії карантинних обмежень.
Отже, позивач мав можливість в місячний термін подати позов до суду, однак цього не зробив.
Як уже зазначалося, процесуальні обмеження строку звернення до адміністративного суду з позовом направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
При цьому, причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця обставина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.
Слід зазначити, що під час розгляду питання про поновлення строку на звернення до суду слід надати оцінку всім обставинам. Зокрема, під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; чи могли і яким чином певні фактори завадили вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду, яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку, які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду.
Зі змісту конкретних обставин, хронології та послідовності дій ОСОБА_1 не вбачається підстав для висновку про поважність пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації за неотримане речове майно в сумі 18774 гривень 42 копійки.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення на користь середнього заробітку за затримку виплати компенсації за неотримане речове майно в сумі 18774,42 грн. 
При цьому суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, неправильно застосував наслідки такого, відмовивши в цій частині в позові, в той час як наявні підстави для залишення позову в цій частині без розгляду. 
Доводи апелянта зводяться до неправомірності застосування судом першої інстанції принципу співмірності і необхідність стягнення всієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Однак, апеляційний суд погоджується з розрахунком компенсації позивачу, що підлягає виплаті йому, виходячи з наступного.
Грошове забезпечення позивача за травень-червень 2019 року становить 28878,92 грн.
61 - кількість робочих календарних днів за останні два місяці перед звільненням (травень 2019 - 31 день, червень 2019 - 30 днів).
28978,92 : 61 = 475,06 грн. - середнє грошове забезпечення за 1 день.
285 днів - кількість днів затримки розрахунку при звільненні (індексація); 298 днів - кількість днів затримки розрахунку при звільненні (додаткова відпустка).
Отже, розмір компенсації за невиплату компенсації за додаткову відпустку становить  475,06 грн х 298днів = 141567,88 грн, а за невиплату індексації  475, 06 грн х 285 днів = 135392, 10 грн.
Положення частини першої та частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, водночас істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.
Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Таким чином, висновок суду першої інстанції, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, є правомірним.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.    
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується позивачем, загальний розмір належних позивачеві при звільненні з військової служби виплат складав 150512,85 грн. (100%), з яких:
- грошове забезпечення 2337,02 грн (1,55%);
- вихідна допомога при звільненні 94181,49 грн (62,58%);
- компенсація за невикористану відпустку 482,98 грн(0,32%);
- компенсація за невикористану додаткову відпустку 33808,74 грн (22,46%);
- індексація грошового забезпечення 642,30 грн (0,43%);
- компенсація за неотримане речове майно 19060,32 грн (12,66%).
Відтак: 135392 * 0,43% = 582,19 грн (індексація грошового забезпечення); 141567,88 * 22,46% = 31796,15 грн (компенсація за невикористану додаткову відпустку); тому 582,19 грн + 31796,15 грн = 32378,34 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає виплаті  позивачу, складає 32378,34 грн.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом також у постановах від 29 жовтня 2021 року у справі № 120/1855/20-а, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20, від 25 листопада 2021 року у справі № 580/723/20, тощо.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір в цій частині у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 240, 250, 308, 310, 317, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року скасувати в частині відмови в позові ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації за неотримане речове майно в сумі 18774 гривень 42 копійки та в цій частині позов залишити без розгляду. 
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 22.02.2022.