ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 лютого 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4510/21
Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/6/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Трегор»,
третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Трегор» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трегор» про стягнення заробітної плати, компенсацій за невикористану відпустку та порушення строків виплати заробітної плати, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила стягнути на її користь з ТОВ «Трегор» заборгованість по заробітній платі в сумі 33 061 грн, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 14 868,50 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 56 217,60 грн.
Позов обґрунтовувала тим, що з 09.11.2012 по 31.07.2020 працювала у відповідача на посаді менеджера операцій з нерухомістю та була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. В день звільнення відповідач не провів повного розрахунку, не виплатив заробітну плату за 7 місяців 2020 року, компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2017-2020 роки.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.11.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Трегор» на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 33 061 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2020 по 11.08.2021 в сумі 56 217,60 грн та компенсацію за невикористані дні відпусток в сумі  14 868,50 грн, а всього стягнуто 104 147,10 грн (сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів).
Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Трегор» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування позивачки на роботі і фактичного виконання нею посадових обов`язків протягом січня -  липня 2020 року, належним чином складених табелів обліку робочого часу за вказаний період.
Заявник указує, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та третьої особи, які є рідними братом та сестрою, суд першої інстанції не встановлював відповідність стягнутої суми середнього заробітку критеріям справедливості та пропорційності.
Зазначає, що з підписаних та направлених контролюючим органам звітних документів за 1 та 2 квартали 2020 року, а саме податкового розрахунку сум доходів, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) вбачається, що на користь позивачки нараховану їй заробітну плату було виплачено і заборгованості перед нею немає.
За твердженням заявника виплата заробітної плати відбувалась готівковими коштами та оформлялася касовими документами, які так і не були передані новому керівництву ТОВ «Трегор».

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені строки виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 з 09.11.2012 працювала у ТОВ «Трегор» на посаді менеджера операцій з нерухомістю та 31.07.2020 була звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 8-9).
03.08.2020 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про проведення з нею повного розрахунку, оскільки останній не була виплачена заробітна плата за період з середини грудня 2019 року по день звільнення та компенсація за невикористану відпустку за період з 2017 по 2020 роки (а.с. 10).
Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за вказаний період позивачці нараховувалась заробітна плата та сплачувались страхові внески до Пенсійного фонду України (а.с. 11-12).
Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 21.12.2019 по 30.09.2021 зарахування заробітної плати було проведено один раз -23.12.2019 (а.с. 13, 28).

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. 
Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно ст. 83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавцем не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
На підтвердження доводів щодо невиплати заробітної плати за 7 місяців 2020 року та компенсації за невикористані дні відпустки позивачкою надані:
- виписка по її картковому рахунку, відкритому ТОВ «Трегор», з якої вбачається, що за період з 21.12.2019 по 01.09.2020 зарахування заробітної плати було проведено один раз - 23.12.2019,
- індивідуальні відомості про застраховану особу з Державного реєстру ЗДСС форми ОК-5 за 2011-2020 роки, в яких зазначені кількість трудових (відпрацьованих) днів та сума нарахованого заробітку, з якого до Пенсійного фонду України були сплачені страхові внески.
У свою чергу відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки щодо невиплати їй заробітної плати за 7 місяців 2020 року та непроведення з нею розрахунку за 89 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
Сторони у справі не є рівними учасниками спірних правовідносин та мають відмінні правові можливості з надання доказів щодо наявності або відсутності заборгованості з виплати заробітної плати та інших належних працівнику виплат.
Саме на відповідача покладається обов`язок надання доказів на спростовування доводів позивачки щодо існування заборгованості по заробітній платі та з виплати компенсації за невикористану відпустку, якими є первинні розрахункові платіжні документи. Саме відповідач, як роботодавець, повинен надати суду такі докази, оскільки вони (відповідні документи, первинні бухгалтерські документи, накази про надання відпусток, табелі обліку робочого часу тощо) знаходяться (мають знаходитись) в його розпорядженні.
За таким, доводи апеляційної скарги  про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування позивачки на роботі і фактичного виконання нею посадових обов`язків протягом січня -  липня 2020 року, належним чином складених табелів обліку робочого часу за вказаний період, є юридично неспроможними, оскільки, обов`язок забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку лежить виключно на роботодавцеві. Як зазначено вище, такі документи знаходяться у роботодавця, а їх відсутність не є підставою для перекладення тягаря доказування на працівника, тобто на позивачку. Повноважень щодо ведення табелів обліку чи інших бухгалтерських документів та їх зберігання безпосередньо у себе, як працівника, позивачка не мала. Крім того, як зазначалось вище, нарахування заробітної плати та кількість трудових днів відображені індивідуальних відомостях про застраховану особу, що містяться у Державному реєстрі ЗДСС.
При цьому, апеляційний суд не вважає слушними доводи відповідача про те, що при звільненні третьої особи ОСОБА_2 останнім не було передано жодних бухгалтерських та кадрових документів новому директору, оскільки належних та достовірних доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять, а службова записка нового директора Румянцева С.О. (а.с. 52) таким доказом  не є.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що з підписаних та направлених контролюючим органам звітних документів за 1 та 2 квартали 2020 року, а саме податкового розрахунку сум доходів, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) вбачається, що на користь позивачки нараховану їй заробітну плату було виплачено і заборгованості перед нею немає, оскільки вказані документи не є належним підтвердженням виплати працівнику заробітної плати, а свідчать лише про нарахування сум доходів на користь платників податків - фізичних осіб.
Твердженням заявника, що виплата заробітної плати відбувалась готівковими коштами та оформлялася касовими документами, які так і не були передані новому керівництву ТОВ «Трегор», не підтверджені жодними належними, допустимими та достатніми доказами. Доказів наявності спору щодо передачі попереднім керівником підприємства документів, що стосуються фінансово-господарської діяльності ТОВ «Трегор», не в повному обсязі, матеріали справи також не містять.
Таким чином, районний суд правильно встановивши обставини справи та те, що при звільненні відповідач усупереч вимогам ст. 47, 116 КЗпП України не виплатив ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки, дійшов вірного висновку про необхідність стягнення на її користь вказаної заборгованості та компенсації, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Під час розгляду справи будь-яких заперечень щодо обрахунку суми заборгованості з боку відповідача не заявлялось.
Оцінюючи доводи заявника про те, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та третьої особи, які є рідними братом та сестрою, суд першої інстанції не встановлював відповідність стягнутої суми середнього заробітку критеріям справедливості та пропорційності, колегія суддів виходить з наступного.
26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.
На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Наприклад, непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього.
Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Сума заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, що не були виплачені позивачці у день звільнення, становить 47 929,50 грн (33 061 грн + 14 868,50 грн).
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначена судом у розмірі 56 217,60 грн, що не є значно більшою, занадто неспівмірною та нерозумною з огляду на її непропорційність у порівнянні з простроченою заборгованістю роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (47 929,50 грн), а тому, на думку, колегії суддів, підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.
З урахуванням встановлених обставин справи, доказів, наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, висновок районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору, у зв`язку з чим відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.11.2021 належить залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу ТОВ «Трегор» на дане рішення суду, відповідно, залишити без задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Трегор»  - залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча                                                                        О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                 Н.В.Висоцька

                                                                                          Н.В.Шитченко