ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2188/22 Справа № 216/4108/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі - Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк»на рішення Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державного реєстратора філії №3 комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Дніпропетровської області Олійник Аліни Миколаївни, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про скасування реєстрації прав на нерухоме майно, - 

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є наразі АТ «Альфа-Банк», було укладено договір кредиту № 991/431/08, та Додаткову угоду №1 від 03 червня 2008 року до нього, відповідно до умов якої Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 30 000, 00 дол. США, зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 01 червня 2018 року на умовах, визначених договором кредиту.
03 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено іпотечний договір №991/342-1-991/431/08, відповідно до умов якого у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, позивачами не було вчасно погашено вищевказаний кредит, оскільки валютний курс долару США до національної валюти, який у червні 2008 року становив близько 4,9 грн за долар США вже в листопаді 2008 року стрімко зріс майже вдвічі.
У 2015 році Банк звернувся до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірний будинок. Заочним рішенням суду від 17 лютого 2016 року по справі №216/6651/15-ц позов було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною не нижчою заставної вартості будинку - 100 000,00 дол.США, з поміткою що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.
Не зважаючи на вищезазначене, у серпні 2019 року Банком було направлено на адресу Позивачів вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку, якою було повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, що 19 жовтня 2018 року було зареєстроване право власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, а саме: житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного повідомлення Банк вимагав від Позивачів звільнити вищевказане житлове приміщення. 
Позивачі не виконали цю вимогу, оскільки, вони, їх діти та батьки не тільки зареєстровані, а й проживають у цьому будинку і інших житлових приміщень куди можна виселитись вони не мають. Крім того, їм було відомо про діючий мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.
27 серпня 2019 року Банк звернувся до Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання втрати права користування житловим приміщення та зняттям з реєстраційного обліку, справа №216/5252/19, з матеріалів якої позивачам стало відомо, що 19 жовтня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора філії №3 КП «Реєстраційний-Центр» Дніпропетровська області Олійник А.М. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно з витягу з державного реєстру від 01 червня 2020 року, 19 жовтня 2018 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на належний прозивачам житловий будинок.
У зв`язку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на те, що спірний житловий будинок повністю підпадає під вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року, тому на нього не може бути звернуто стягнення, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43588106, від 19 жовтня 2018 року, прийняте державним реєстратором філії №3 КП «Реєстраційний-Центр» Дніпропетровська області Олійник А.М.; скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №28459118, а саме реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок з господарчими будівлями «А-2», житловий будинок загальною площею 171,0 кв.м., житловою площею 74,7 кв.м., «В» - сарай, водоколонка, приміщення, огорожа, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1671745012110; поновити право власності позивачів на вищевказаний будинок, а також стягнути з відповідача судові витрати позивачів по даній справі.
Рішенням Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43588106, від 19 жовтня 2018 року, прийняте державним реєстратором Олійник А.М., філія №3 КП «Реєстраційний-Центр» Дніпропетровської області. Скасовано запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №28459118, а саме реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок з господарчими будівлями «А-2», житловий будинок загальною площею 171,0 кв.м., житловою площею 74,7 кв.м., «В» - сарай, водоколонка, приміщення, огорожа, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1671745012110. Поновлено право власності позивачів на житловий будинок з господарчими будівлями «А-2», житловий будинок загальною площею 171,0 кв.м., житловою площею 74,7 кв.м., «В» - сарай, водоколонка, приміщення, огорожа, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1671745012110. Стягнуто з АТ «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 2 458, 50 грн. в рахунок відшкодування сплаченого ним при зверненні до суду судового збору, а також витрати позивачів на професійну правничу допомогу в рівних частинах кожному по 6 250 грн.
Не погодившись з таким рішенням, АТ «Альфа-Банк»подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
Позивачі, відповідно до ст.360 ЦПК України, подали відзив, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є наразі АТ «Альфа-Банк», було укладено договір кредиту № 991/431/08, та Додаткову угоду №1 від 03 червня 2008 року до нього, відповідно до умов якої Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 30 000, 00 дол. США, зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 01 червня 2018 року на умовах, визначених договором кредиту.
03 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено іпотечний договір №991/342-1-991/431/08, відповідно до умов якого у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 4.5.3 цього договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором банку може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Позивачами не було вчасно погашено вищевказаний кредит, у зв`язку з чим, 19 жовтня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора Олійник А.М., філія №3 КП «Реєстраційний-Центр» Дніпропетровської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Згідно з витягу з державного реєстру від 01 червня 2020 року, 19 жовтня 2018 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на «житловий будинок з господарчими будівлями «А-2», загальною площею 171,0 кв.м., житловою площею 74,7 кв.м., «В» - сарай, водоколонка, приміщення, огорожа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1671745012110, індексний номер запису про право власності: 43588106, номер запису про право власності: 28459118.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки при вчиненні відповідачами оспорюваних реєстраційних дій обмежено їх право власності, яке є непорушним, відповідно до вимог ст.41 Конституції України, тому підлягає захисту та поновленню в судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, правовідносини, пов`язані з набуттям права власності на майно та його державною реєстрацією регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року, Законом України «Про іпотеку» № 898-IV від 05 червня 2003 року, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року.
Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Окрім того, відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У своїй апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заявлених позовних вимог, адже у даній ситуації не можна застосовувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки звернення стягнення на будинок АДРЕСА_1 - як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за Іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а ОСОБА_1 , шляхом підписання договору іпотеки від 03 червня 2008 року, надав Іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої статті 35 цього ж Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми, згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Тобто, підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Як вбачається з наявних у матеріалах даної справи інформаційних довідок від 02 квітня 2021 року в кількості 5 шт. з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно на позивачів та членів їхньої сім`ї, які мешкають в буд. АДРЕСА_1 , переданому в іпотеку, підтверджується що ні позивачі, ні інші мешканці даного будинку не мають у власності будь-якого іншого нерухомого майна.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що будинок, загальною площею 171,0 кв., житловою площею 74,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який використовується позивачами як місце постійного проживання, що підтверджується копіями паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , доданими до матеріалів справи, з відмітками про адресу зареєстрованого місця проживання, не може бути примусово стягнутий на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 03 червня 2008 року, укладеного в іноземній валюті, оскільки у банку не було законних підстав для звернення до державного реєстратора з заявою про звернення стягнення на іпотечне майно, а у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк».
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18. При цьому, підстави для відступу від цього висновку відсутні.
Посилання апелянта щодо безумовного права іподекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки виходячи зі змісту договору іпотеки незалежно від претензій іпотекодавця, оскільки рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене лише у випадку доведеності факту повного виконання своїх зобов`язань боржником за кредитним договором, спростовуються вищезазначеними вимогами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, даним законом накладено мораторій на примусове стягнення на предмет іпотеки, не залежно від наявності згоди іпотекодавця на таке відчуження під час підписання іпотечного договору, а фактична відсутність такої згоди як на момент здійснення реєстраційних дій, вимога про скасування яких є предметом позовних вимог у даній справі, підтверджується самим фактом пред`явлення позивачами до суду даного позову.
Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було укладено договір кредиту № 991/431/08 та Додаткову угоду №1 від 03 червня 2008 року до нього, у якості забезпечення якого 03 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено іпотечний договір №991/342-1-991/431/08, згідно умов якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, у порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ПАТ «Укрсоцбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме вищезазначений будинок, який використовується позивачами як місце постійного проживання, що підтверджується копіями паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , доданими до матеріалів справи, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність задоволення заявлених позовних вимог та як наслідок визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у тому числі й скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №28459118, а саме реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на спірний житловий будинок, та поновлення права власності на нього за позивачами.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.
       Рішення Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова