УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/8474/20 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 10    Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
за участю секретаря     Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/8474/20 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 -  ОСОБА_4 , на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г., 

ВСТАНОВИВ:

       У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 2 вересня 2014 року на ім`я його батька ОСОБА_3 надано містобудівні умови для будівництва житлового будинку про АДРЕСА_1 . 17 вересня 2014 року затверджено декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку за вказаною адресою. Цей житловий будинок був зведений на належній ОСОБА_3 земельній ділянці. 29 жовтня 2014 року затверджено декларацію про готовність даного об`єкта до експлуатації та 14 січня 2015 року на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 13 січня 2015 року за його батьком зареєстроване право власності на це нерухоме майно. 
Позивач зазначає, що станом на 14 січня 2015 року єдиним законним власником цього житлового будинку був ОСОБА_3 , який 29 квітня 2015 року подарував йому вказаний житловий будинок, що підтверджуєтьмя договором дарування. При цьому, укладаючи договір, ОСОБА_3 засвідчив, що цей житловий будинок не є спільним сумісним майном подружжя, нікому іншому не проданий, не подарований та не переданий в іпотеку, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває.
Позивач також вказує, що колишня дружина батька - ОСОБА_2 , у 2015 році звернулася до суду з позовом про визнання цього житлового будинку спільним сумісним майном подружжя. За наслідками розгляду її позовних вимог, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року визнано недійсним договір дарування цього житлового будинку та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього нерухомого майна. 
Постановою суду касаційної інстанції рішення Апеляційного суду Житомирської області в частині визнання недійсним договору дарування скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано недійсним договір дарування Ѕ частини спірного житлового будинку. В решті рішення Апеляційного суду Житомирської області залишене без змін.
Таким чином, ОСОБА_2 набула право власності на Ѕ частину цього житлового будинку на підставі судового рішення від 15 листопада 2017 року. Однак, набуття права власності на це майно відбулось з порушення вимог законодавства, оскільки свідоцтво про право власності на вказане житло, яке було видане на ім`я ОСОБА_3 ще 14 січня 2015 року, не визнане недійсним в судовому порядку, хоча такі позовні вимоги були заявлені ОСОБА_2 .
Позивач також звертає увагу на ту обставину, що при розгляді позовних вимог ОСОБА_2 судами не досліджувалась декларація про початок виконання будівельних робіт, яка беззаперечно підтверджує ту обставину, що будівництво спірного житлового будинку було розпочате його батьком у 2014 році, вже після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 . Самочинне будівництво житлового будинку, яке здійснене подружжям ОСОБА_5 протягном 2000-2002 років, не було прийняте в експлуатацію та проводилось без наявності необхідних документів.
Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати чинним договір дарування вказаного житлового будинку, який був укладений 29 квітня 2015 року між ним та його батьком ОСОБА_3 .
Окрім того, позивач просив визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок,
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня 2021 року у задоовленні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема, зазначає, що при вирішенні спору суд виходив з того, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, суд залишив поза увагою ту обставину, що це нерухоме майно було збудоване ОСОБА_3 після розірвання шлюбу, у 2014 році.
В судовому засіданні адвокат Шмат Р.П. підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 предметом спору були лише будівельні матеріали, оскільки зведений подружжям житловий будинок був самочинним об`єктом нерухомості. У свою чергу, в даній справі предметом позову є житловий будинок, збудований батьком позивача у 2014 році, який не є самочинним, оскільки його будівництво здійснювалось на підставі документів, оформлених належним чином.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надав суду містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 на продовження розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , які були затверджені Управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради 2 вересня 2014 року. Вказані умови були надані на замовлення ОСОБА_3 
17 вересня 2014 року до Інспекції ДАБК у Житомирській області ОСОБА_3 подано декларацію про початок виконання будівельних робіт за вказаною адресою. 29 жовтня 2014 року Інспекцією ДАБК у Житомирській області затверджено декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .
14 січня 2015 року на ім`я ОСОБА_3 реєстраційною службою Житомирського міського управління юстиції Житомирської області видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
13 січня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Гладишевою С.Д. зареєстроване право власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_3 
29 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та позивачем укладений договір дарування, відповідно до якого останній набув у власність зазначений житловий будинок.
В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_3 з 6 лютого 1998 року по 26 лютого 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, видане на ім`я ОСОБА_3 14 січня 2015 року, визнати недійсним договір дарування, укладений 29 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Окрім того, просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ його частину.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року скасовано рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано недійсним договір дарування цього житлового будинку, укладений 29 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та про його поділ залишено без змін.
Рішення в частині вирішення позову про визнання договору дарування недійсним скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким визнано недійсним зазначений договір дарування спірного житлового будинку в Ѕ частині.
Отже, при розгляді позовних вимог суди прийшли до висновку про те, вказаний житловий будинок був побудований подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Висновок судової експертизи свідчить про те, що ступінь готовності цього житлового будинку на час припинення шлюбу, укладеного між ними, становив 100%. Прийняття цього нерухомого майна в експлуатацію та оформлення права власності було здійснене після розірвання шлюбу.
Таким чином, статус цього житлового будинку був встановлений судовим рішенням, яке є чинним та не скасоване в цій частині судом касаційної інстанції. Цим же рішенням за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку. 
Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на цей житловий будинок була та обставина, що видача правовстановлюючого документа на ім`я ОСОБА_3 не порушує права позивачки, а лише вказує на дотримання ним встановленої законом процедури прийняття його в експлуатацію та видачі правовстановлюючого документа.
При розгляді позовних вимог ОСОБА_2 суд також надав оцінку правомірності укладеного між позивачем та його батьком договору дарування спірного житлового будинку та ухвалив рішення про визнання недійсним цього договору в частині відчуження Ѕ ід. частки цього житла.
Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зміст позовної заяви свідчить про те, що фактично позивач не погоджується з рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції, ухваленими у цивільній справі №295/2610/15. Однак, спірні правовідносини, пов`язані із визначенням статусу житлового будинку АДРЕСА_1 , та правомірністю укладення вказаного правочину, остаточно врегульовані та вирішені в судовому порядку. Посилання позивача на декларацію про початок виконання будівельних робіт не змінює правову природу цих правовідносин та не надає підстави вважати, що предмет судового розгляду у цивільній справі №295/9538/15 є відмінним від предмета спору у справі, що переглядається.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1  -  ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: