ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

15 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 641/8309/19

провадження № 22-ц/818/106/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В. 

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : ОСОБА_2 ,

третя особа: третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 січня 2020 року, постановлене у складі судді  Колодяжної І.М., в залі суду в м. Харків, 

встановив :

У жовтні 2019 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір*ю за її місцем проживання. 

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому з відповідачем 05 грудня 2015 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1149.  Від шлюбу сторони по справі мають дитину  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .  Зазначає, що шлюбно - сімейні відносини між сторонами припинені у зв`язку з тим, що у них постійно виникають конфлікти, сварки, які пов`язані  з відсутністю у відповідача бажання приймати компромісні рішення з питань сімейного життя, що призвело до відчуження один від одного. До недавніх пір сторони проживали в Ізраїлі, але згодом вирішили повернутися до України. Однак, після повернення до України, відповідач вирішив повернутися до Ізраїлю, а позивач з дитиною залишилися в м. Харкові. На даний момент відповідач постійно погрожує, що забере сина на постійне проживання до себе та позивач взагалі не матиме можливості бачитися з дитиною. Вказує, що хвилюється за життя і здоров*я свої дитини, зазначає,  що дитина повинна проживати з матір*ю. 

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований 05 грудня 2015 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 1149 - розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище - ОСОБА_6 . Визначено місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання його матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що до суду першої інстанції представником відповідача було надано клопотання про зупинення провадження у зазначеній цивільній справі. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року клопотання представника відповідача залишено без задоволення. Вказує, що підставами звернення представника відповідача з клопотанням про зупинення провадження були наявність в провадженні Комінтернівського районного суду міста Харкова цивільної справа № 641/9040/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утримуваної дитини до місця постійного проживання. Вважає, що при постановлені ухвали від 14.11.2019 року суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, ухвала винесена з порушенням норм процессуального права та неправильним застосуванням матеріального права, що призвело до постановления помилкової ухвали. Звертає увагу суду на те, що має місце об`єктивна неможливість розгляду справи про визначення місця проживання дитини до вирішення справи про повернення незаконно утримуваної дитини до місця постійного проживання. Вказує, що відповідачем було надано клопотання про надання строку на примирення. Ухвалою суду від 09 січня 2020 року відповідачу було відмовлено в наданні строку для примирення. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано наявність у подружжя малолітньої дитини, проживання родини до останього часу за межами України у державі Ізраїль, проживання відповідача і на теперішній час у державі Ізраїль та необхідного часу для приїзду та можливого примирення з дружиною. Наголошує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовані обставини справи, докази, надані відповідачем не були досліджені судом та їм не надано правової оцінки.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 05 грудня 2015 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиці, про що зроблено актовий запис №1149. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Крім того, також судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, збереження родини - неможливе.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Згідно вимог ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що родина фактично розпалася, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе.
Зазначені висновки суду не спростовані відповідачем, враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу.
Крім того, рішення в частині розірвання шлюбу сторони фактично визнають та наразі апеляційну скаргу в частині скасування рішення суду щодо розірвання шлюбу представник відповідача не підтримує.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на його виховання та розвиток, отже ці вимоги законні, обгрунтовані.
Між тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є громадянином Ізраїлю, працює приватним підприємцем.

Відповідно до копії додатку до договору від 16.01.2018 року позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 продовжено договір щодо оренди квартири АДРЕСА_2 , строком з 17.01.2019 року по 16.01.2020 року.

Згідно копії довідки ГУ ДМС України в Харківській області від 02.10.2019 року дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженець Холон, Держави Ізраїль набув громадянство України на підставі ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» . 

Відповідно до копії договору дарування від 24.10.2019 року посвідченого Четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою за р. №3-1097, позивач ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 . 

Згідно копії роз`яснень Управління реєстрації місця проживання та департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР від 21.11.2019 року , позивачу ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 , в зв`язку з відсутністю письмової згоди другого з батьків. 

Як вбачається з акту обстеження умов проживання складеного Службою у справах дітей по Основ*янському району Департаменту служб у справах дітей ХМР 04.12.2019 року, проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір*ю ОСОБА_1 . Умови проживання задовільні, мати дитини створила належні умови для його проживання. 

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету ХМР від 24.12.2019 року № 809 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено доцільним вважати місце проживання дитини, разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., в усiх дiях щодо дiтей, незалежно вiд того, здiйснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соцiального забезпечення, судами, адмiнiстративними чи законодавчими органами, першочергова увага придiляється якнайкращому забезпеченню iнтересiв дитини.
В силу ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першоїстатті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня2006року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня2015року).
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Враховуючи, що виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на його виховання судом першої інстанції не встановлено, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Матеріали справи містять дані про те, що постановою Харківського апеляційного суду від 14. 01.2021 року позов  ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про повернення незаконно утримуваної дитини до місця постійного проживання задоволено. Визнано незаконним утримання ОСОБА_1 на території України малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Повернуто малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до місця постійного проживання до Держави Ізраїль. У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) передати малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батькові, ОСОБА_2 для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання до Держави Ізраїль. Витрати, пов`язані з поверненням малолітньої дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до держави Ізраїль покласти на ОСОБА_2 .

Крім того, сторони свої правовідносини на цей час упорядкували за взаємною згодою.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони уклали договір від 01.08.2021 року, за змістом якого дійшли згоди про те, що дитина буде перебувати під наглядом матері до досягнення нею 18 років, місце перебування дитини буде в Ізраїлі.

Вказаним договором також унормовано порядок участі батька у вихованні дитини та його аліментні зобов`язання.

Отже, наразі рішення суду в частині визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не суперечить домовленості, якої досягли сторони. 

Між тим, колегія суддів вважає, що аргументи викладені в апеляційній скарзі про неправильність рішення в частині зазначення адреси місця проживання дитини заслуговують на увагу, оскільки в позові було заявлено вимогу про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , без зазначення адреси, тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з виключенням зазначеної в резолютивній частині рішення адреси: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. З ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 січня 2020 року змінити, виключити з резолютивної частини рішення визначену адресу місця проживання: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін. 

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                        О.Ю. Тичкова         

                                                                               О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2021 року