П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 р.	м. Одеса	Справа № 400/7544/21	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
23.09.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                           Головуючого судді - Єщенка О.В.
                           суддів                      - Димерлія О.О.
                                                            - Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатих Максима Володимировича від 18.08.2021 року у виконавчому провадженні №66535088 про стягнення виконавчого збору в розмірі 12000 гривень.
В обґрунтування позову зазначено, що в серпні 2021 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі №489/6529/19 про зобов`язання позивача привести планування приміщення загального користування в попередній стан. Одночасно із відкриттям виконавчого провадження головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. Посилаючись на необґрунтованість та неправомірність постанови виконавця, позивач вказує, що державним виконавцем не було вчинено дій з примусового виконання рішення суду та не було виконано рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Акцентуючи увагу на тому, що за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення, а також на наявності бажання у боржника виконати самостійно рішення суду, позивач просить постанову виконавця скасувати в судовому порядку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатих Максима Володимировича від 18.08.2021 року у виконавчому провадженні №66535088 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 12000 гривень.
Проаналізувавши положення ст.ст. 27, 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції виходив з того, що закінчення виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404, є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 40 вказаного Закону, а саме винесення постанови про стягнення виконавчого збору, у разі його не стягнення та повернення виконавчого документа стягувачу.
Водночас, посилаючись на створення умов для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, а також те, що за своїм призначенням виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість постанови відповідача та наявність підстав для її скасування.
В апеляційній скарзі Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст.ст. 26, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» і помилково не враховано, що чинним законодавством визначається як розмір виконавчого збору у зв`язку із виконанням виконавчого документа так і порядок його стягнення. Оскільки правила закону відповідачем дотримано, винесення оспорюваної постанови відбулось обґрунтовано, у суду першої інстанції не виникло правових обставин для задоволення адміністративного позову.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, 18.08.2021 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатих Максимом Володимировичем винесено постанову ВП №66534854 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №489/6529/19, виданого 06.08.2021 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про зобов`язання ОСОБА_1 привести планування приміщення загального користування - кухні XII в попередній стан відповідно до технічної документації ММБТІ станом на 01.10.2009 року, шляхом знесення в приміщенні кухні - XII за власний рахунок самовільну реконструкцію у вигляді встановлення перегородки.
У п.п. 2, 3 постанови Боржнику визначений строк у десять робочих днів для виконання рішення суду.
Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 12000 грн.
18.08.2021 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатих Максимом Володимировичем, керуючись ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову ВП №66534854 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12000 грн.
03.09.2021 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатих Максимом Володимировичем, на підставі заяви стягувача та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову №66534854 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Разом з цим, не погоджуючись із постановою виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, посилаючись на її неправомірність та необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
05 жовтня 2016 року набув чинності Закон №1404-VIII, згідно якого примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частинами 3, 4 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Частиною 1 ст. 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Апеляційний суд враховує, що на момент прийняття оспорюваної постанови ст. 27 Закону №1404-VIII передбачено конкретний розмір виконавчого збору за примусове виконання рішення немайнового характеру.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин виконавчий збір визначається як обов`язковий платіж за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, розмір якого становить, зокрема, у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи.
Визначення розміру виконавчого збору та підстави для його стягнення відповідно до положень виникають з відкриттям виконавчого провадження з виконання виконавчого документа.
У тому числі, частиною 5 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено обставини, за яких виконавчий збір стягненню не підлягає, і такі не поширюються на правовідносини, що виникли у цій справі.
Також, не знаходять свого обґрунтованого підтвердження і доводи позивача про те, що за обставин, які склались у цій справі, а саме того, що повернення виконавчого документа стягувану не позбавляє його повторного пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа і в такому випадку може мати місце подвійне стягнення виконавчого збору.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до положень ч. 6 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Разом з цим, не підлягають застосуванню у цій справі правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі №2540/3202/18 та від 16 квітня 2020 року по справі №480/2853/19, оскільки спірні правовідносини у вказаній справі виникли у зв`язку із застосуванням положень частина 2 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ в редакції, яка діяла до набрання чинності змін, внесених Законом №2475-VIII від 03.07.2018 року та стосувались визначення обґрунтованості стягнення виконавчого збору, виходячи з сум, що фактично стягуються з боржника.
Відповідно, за цих же обставин, не підлягають застосуванню і правові висновки Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції при вирішенні спору, у постановах від 22 січня 2021 року по справі №400/4023/19, від 08 липня 2021 року по справі №480/5242/19, від 31 травня 2021 року по справі №640/22392/19, від 31 березня 2021 року по справі №420/1536/19.
Апеляційний суд враховує, що статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Основними засадами виконавчого провадження є, у тому числі: верховенство права; законність; справедливість, неупередженість та об`єктивність; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями (ст. 2 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ).
Частина 1 ст. 18 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Перевірка відповідності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень критеріям обґрунтованості і правомірності є основним завданням адміністративного суду, передбаченим у ст. 2 КАС України.
З огляду на те, що під час винесення оспорюваної постанови державний виконавець діяв на підставі своїх повноважень, у відповідності до чинного законодавства, колегія суддів не може погодитись із обґрунтованістю адміністративного позову та наявністю підстав для його задоволення.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 272, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій
                                                                                                             
                                                                                                                     Т.М. Танасогло