ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" січня 2022 р.           Справа№ 910/11344/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Куксова В.В. 
          Кропивної Л.В. 

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві 

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі  №910/11344/20 (суддя Ягічева Н. І.., повний текст рішення складено 23.03.2021)

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергогазрезерв" 

до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві 

про стягнення 5624,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОГАЗРЕЗЕРВ» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 5 624,65 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що після припинення дії договору С/597-18 від 02.01.2019 (далі - договір) відповідачем фактично спожито 0, 6006900 тис.м.куб. природного газу на загальну суму 5     624, 65 грн, однак не здійснено оплату за поставлений газ.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Головного управління ДПС у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОГАЗРЕЗЕРВ» 5 624 грн 65 коп. заборгованості за спожитий газ та 2   102 грн 00 коп. судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо споживання природного газу відповідачем безпідставно з огляду на те, що позивачем подано суду належні та переконливі докази на підтвердження несанкціонованого відбору природного газу відповідачем, а відповідачем у свою чергу не надано суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі   №910/11344/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- судом не надано належної оцінки обставин справи та доказам, що на переконання скаржника призвело до порушень норм матеріального та процесуального права;
- відповідач наполягає, що він виконував договірні зобов`язання добросовісно, здійснював розрахунок з умовами переплат, на підставі чого складено додаткові угоди.
12.05.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді :  Тищенко А.І., Куксов В. В.
Ухвалою   Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі   №910/11344/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
28.05.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 поновлено Головному управлінню Державної податкової служби у місті Києві пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі   №910/11344/20 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд якої ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення   та встановлено строки на їх подання. 
25.06.2021 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазрезерв» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Позивач наголосив, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази того, що відповідачем був спожитий природній газ в заявлених позивачем обсягах з ресурсу постачальника, у той час як споживачем не надано жодних доказів їх сплати.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3278/21 від 03.08.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Куксова В. В. та Тищенко А. І.   у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Кропивна Л. В., Хрипун О. О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі   №910/11344/20   прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/5015/21 від 12.10.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Хрипуна О.О. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Кропивна Л. В., Куксов В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі   №910/11344/20   прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.
Відповідно до ч. ч. 1, 3   ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України)   у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Так, згідно з ч. 13   ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 3   ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 02.01.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОГАЗРЕЗЕРВ» (далі - позивач, постачальник) за результатами проведених конкурсних відкритих торгів на постачання природного газу для споживачів, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів уклало з Головним управлінням ДПС у м. Києві (далі - споживач, відповідач) договір постачання природного газу № С/597-18.
Згідно з пунктом 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2019 році природний газ в об`ємах та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити постачальнику вартість газу в розмірах, строки та в порядку, що передбачені договором.
Річний плановий обсяг постачання газу становить 65000 куб.м. (п.1.2 договору).
Передача газу здійснюється на межах балансової належності об`єкта споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (надалі - пункті призначення) (п. 1.4. договору).
Право власності на газ переходить від постачальника до споживача у пунктах призначення, що визначені п. 1.3. договору.
Споживач отримує послуги з розподілу газу газорозподільними системами міста Києва у Публічного акціонерного товариства «Київгаз» (надалі - оператор ГРМ) на підставі договору розподілу природного газу, яким регулюються правовідносини між споживачем та оператором ГРМ у частині розподілу/транспортування до пунктів призначення та обліку газу на них. (п.1.5.договору).
Пунктом 2.6. договору визначено, що обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період, що підлягає сплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРС.
Фактичний об`єм поставленого у розрахунковому періоді газу, що підлягає оплаті споживачем, підтверджується підписаним між постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу, що складається на підставі даних оператора ГРМ та комерційних вузлів обліку газу. (п.2.7. договору).
Відповідно до п. 5.3.4. договору споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати постачальнику вартість поставленого газу на умовах та в обсягах, визначених договором.
До вказаного договору неодноразово вносились зміни: зокрема, додатковою угодою б/н від 28.12.2019 строк дії договору продовжено до 31.01.2020.
29.01.2020 позивачем на інформаційній платформі Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» ініційовано відмову від споживача, що підтверджується відповідним витягом з платформи, наявним у матеріалах справи.
При цьому, відключення відповідача відбулось лише 02.02.2020, та протягом лютого 2020 року позивач поставив відповідачу природний газ у загальній кількості - 0,6006900 тис.м.куб. на загальну суму 5 621, 65 грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу №РН-0001498 від 29.02.2020, однак вказана сума відповідачем сплачена не була.
Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору звертався до відповідача   з вимогою №188/082-19 від 13.05.2020 про сплату боргу, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало причиною звернення з даним позовом.
Відповідач у свою чергу заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що у відповідача наявні переплати по договору та додаткових угод до нього, які мають зараховуватись в рахунок оплати на наступний розрахунковий період, згідно актів, звірок та платіжних доручень обов`язки відповідача були   виконані у повному обсязі, при цьому строк дії договору становить до 31.01.2020, а позивач зазначає про несплату зі сторони відповідача у період з 01.02.2020 по 02.02.2020, також станом на 31.01.2020 відповідач мав договір з іншим постачальником.
На вказаному відповідач також наполягає у поданій апеляційній скарзі.
Суд першої інстанції, оцінивши обставини справи та наявні в ній доказі, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Відповідно до     статті 11 Цивільного кодексу України     (далі -     ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статті 14 Цивільного кодексу України     цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2     ст. 16 Цивільного кодексу України     та     статті 20 Господарського кодексу України.
Згідно з частинами 1, 2  статті 1212 Цивільного кодексу України  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення     глави 83 Цивільного кодексу України     застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом  статті 1213 Цивільного кодексу України     набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень     глави 83 Цивільного кодексу України.
Як встановлено приписами глав 82 і 83Цивільного кодексу України,  для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зважаючи на те, що позивач вказує на споживання природного газу відповідачем, яке належить йому, то встановленню підлягає наявність або відсутність підстав для такого споживання.
Правові засади функціонування ринку природного газу визначені положеннями     Закону України «Про ринок природного газу»     (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
У пунктах 17, 19, 27, 37 частини 1     статті 1 Закону України «Про ринок природного газу»     надано визнання термінам, а саме: оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників); постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.
Згідно з частини 1, 3 статті 12 вищезазначеного Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і     Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Відповідно до пункту 1 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених     постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496     (далі - Правила) (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.
Згідно з абзацами 1-3 п. 9 розділу II Правил постачання природного газу постачальник забезпечує споживача необхідним підтвердженим обсягом природного газу на визначений договором період. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях. Підтверджені обсяги природного газу визначаються за правилами, встановленими Кодексом газотранспортної системи, та доводяться споживачу на умовах укладеного між постачальником та споживачем договору постачання природного газу.
Відповідно до абзацу 2 пункту 10 розділу II Правил постачання природного газу споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.
З аналізу вищевикладеного обґрунтованим є висновок, що для того аби споживання природного газу споживачем було здійснено у відповідності до законодавства, необхідна наявність у нього договору розподілу природного газу, укладеного з постачальником природного газу з підтвердженням обсягу природного газу на відповідний період для потреб (номінація).
Несанкціонований відбір природного газу - це відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу (пункт 5 глави 1 розділу I Кодексу газотранспортної системи).
При цьому, несанкціонований відбір природного газу є правопорушенням на ринку природного газу, за яке суб`єкти ринку природного газу несуть відповідальність згідно із законом (частина 1, 2     статті 59 Закону України «Про ринок природного газу»).
Таким чином, враховуючи, що договір постачання природного газу № С/597-18 припинив свою дію 31.01.2020, а відповідачем фактично спожито природний газ в обсязі 0,6006900 тис.м.куб. на загальну суму 5 621, 65 грн протягом лютого 2020, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про несанкціонований відбір природного газу відповідачем, власником якого є позивач, доказів зворотного суду не надано.
Також, слід наголосити, що суд з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).
Крім того, колегією суддів враховано доводи апелянта про наявність переплат по договору та додаткових угод до нього, оскільки як правильно зауважив суд першої інстанції, спірні правовідносини виникли поза межами дії цього договору, та відповідно, не є предметом розгляду даної справи.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на обґрунтованість доводів позивача щодо споживання природного газу відповідачем безпідставно, враховуючи, що позивачем надано суду належні та переконливі докази на підтвердження несанкціонованого відбору природного газу відповідачем, а останній у свою чергу, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.
Колегія суддів наголошує, що в апеляційній скарзі відповідач не наводить обґрунтованих доводів щодо підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку, висновки суду є вмотивованими, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/11344/20.  
Статтею 129 Конституції України  встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3  ст. 13 Господарського процесуального кодексу України  судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/11344/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/11344/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/11344/20- залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/11344/20 - залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/11344/20.
4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.
5. Матеріали справи № 910/11344/20 повернути до суду першої інстанції.

          Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                Л.В. Кропивна