УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2022 року
м. Київ
справа № 157/1140/19
провадження № 51-268 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 03 червня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_4 від покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 10 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та 1 500 гривень судових витрат.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 11 березня 2018 року, приблизно 05 год 20 хв., перебуваючи на автобусній зупинці поблизу цілодобового магазину «АВС-24» на площі Культури у м. Камінь-Каширський Волинської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_5 , умисно наніс не менше двох ударів кулаками рук в ділянку обличчя потерпілого, чим заподіяв йому легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказує, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, допустив порушення ст. 419 КПК України, оскільки доводи апеляційної скарги про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 296 КК України, належним чином не перевірив, не спростував їх та дійшов передчасного висновку про законність і обґрунтованість вироку. Стверджує, що стороною обвинувачення доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Також апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного засудженому покарання, які пов`язує із неправильною кваліфікацією його дій за вказаною нормою права. Зазначає, що судом не дотримано засад змагальності кримінального процесу та порушено право сторони обвинувачення на обстоювання правової позиції, що мотивує безпідставною відмовою у задоволенні клопотання про дослідження доказів.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення – підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.
Переглядаючи вирок місцевого суду, зокрема, за апеляційною скаргою прокурора у межах її доводів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався. 
Так, відповідно до положень ст. 419 КПК України, суд проаналізував доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Доводи касаційної скарги прокурора про безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, та, як наслідок, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом ретельної перевірки апеляційного суду та обґрунтовано визнані безпідставними.
За приписами ст. 296 КК України, хуліганством визнається грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. 
Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.  
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК України визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема, прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані. 
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства, як злочину проти громадського порядку та моральності, від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. 
З урахуванням викладеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. 
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли дії винного зумовлені неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
Зміст і спрямованість протиправного діяння мають істотне значення для його правової оцінки та в кожному конкретному випадку визначаються виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.
Як слідує зі змісту вироку суду, доданого до касаційної скарги, місцевий суд за наслідками безпосереднього дослідження доказів, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , висновку судово-медичної експертизи № 76 від 12 березня 2018 року щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень заподіяних ОСОБА_5 , даних протоколу проведення слідчого експерименту від 12 березня 2018 року з потерпілим, оцінивши їх відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_4 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 КК України. 
При цьому вказав, що дії обвинуваченого були зумовлені наміром завдати шкоди потерпілому і безпосередньо спрямовані на досягнення саме цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення проти особи, та підлягають кваліфікації за наслідками, як умисне спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, за ч. 1 ст. 125 КК України.
Мотивуючи своє рішення в цій частині, суд першої інстанції вказав, що з показань потерпілого ОСОБА_5 вбачається, що причиною виникнення конфлікту між ним та обвинуваченим стало його втручання в інцидент, який виник між ОСОБА_4 та його товаришем ОСОБА_6 , оскільки він хотів заступитися за останнього, і мабуть обвинувачений запропонував йому відійти, та коли відійшов в сторону у напрямку зупинки, ОСОБА_4 були нанесені йому тілесні ушкодження. Аналогічні показання щодо причин виникнення конфлікту надав свідок ОСОБА_6 , який показав, що ОСОБА_4 зачепив його плечем, через що у нього із обвинуваченим виник словесний конфлікт, у який втрутився потерпілий, зробивши зауваження ОСОБА_4 , на що останній запропонував відійти в сторону, де і заподіяв тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . 
Обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки ОСОБА_4 свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого, яка виникла раптово у відповідь на втручання у вказаний вище інцидент, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Як встановлено судом, подія відбувалася у надранній час, дії обвинуваченого не були спрямовані на грубе порушення громадського порядку, не супроводжувалися особливою зухвалістю та не привернули уваги сторонніх осіб, громадський порядок порушено не було.
Розглядаючи висунуте ОСОБА_4 обвинувачення, суд дійшов висновку, що у формулюванні викладеного в обвинувальному акті обвинувачення відсутні будь-які конкретні обставини, які б свідчили про порушення обвинуваченим громадського порядку та спокою громадян, крім загальних фраз про супроводження дій особливою зухвалістю, безпричинністю дій, ігноруванням правил та норм поведінки у суспільстві.
Не знайшли свого підтвердження викладені в обвинувальному акті обставини про те, що ОСОБА_4 наніс удари ногами в ділянку обличчя, голови, а також удари руками та ногами в ділянку тулуба ОСОБА_5 , докази на підтвердження таких обставин відсутні.
Переглядаючи вирок суду в порядку апеляційної процедури, суд дійшов висновку, що місцевий суд вірно перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_4 на ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки у його діях відсутній мотив явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 КК України, а враховуючи, що дії обвинуваченого були зумовлені наміром завдати шкоди потерпілому і безпосередньо спрямовані на досягнення саме цього результату, кваліфікував його дії, як умисне спричинення ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень.
З урахуванням викладеного, за результатами апеляційного розгляду судом не було встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З аналізу наведеного, Верховний Суд вважає, що за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд апеляційної інстанцій дійшов вірного висновку щодо правильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність. Підстав стверджувати про необґрунтовану перекваліфікацію дій ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, Суд не вбачає.
Що стосується залишення поза увагою судом апеляційної інстанції доводів прокурора про м`якість призначеного покарання, які пов`язані із необхідністю призначення покарання за ч. 2 ст. 296 КК України, то такі не заслуговують на увагу, оскільки є похідними від доводів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які обґрунтовано визнані судом безпідставними.
При цьому зі змісту касаційної скарги слідує, що прокурором не оскаржується вид та розмір покарання призначений засудженому за ч. 1 ст. 125 КК України, а також не вказується про неправильне застосування положень ч. 5 ст. 74 та ст. 49 КК України.
Неспроможними є доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом засад змагальності кримінального процесу та права сторони обвинувачення на обстоювання правової позиції, що обґрунтовано безпідставною відмовою у задоволенні клопотання про дослідження доказів, оскільки сам по собі факт незгоди прокурора з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. Крім того, суд апеляційної інстанції не здійснював власної (іншої) оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, у суду не було. При цьому варто зазначити, що повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду, тому відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону, засад змагальності кримінального процесу та права сторони на обстоювання правової позиції, а про відсутність законних підстав та аргументованих доводів про таку необхідність.
Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3