Справа № 127/4224/17
Провадження № 22-ц/801/2515/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В. В. в залі суду у місті Вінниці, повний текст якого складено 13 вересня 2021 року,
у цивільній справі № 127/4224/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,
      
встановив:
У лютому 2017 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою (договором позики) від 19 квітня 2016 року, мотивуючи свої вимоги невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань, у зв`язку з чим просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 (позичальника) та ОСОБА_3 (поручителя) на його користь борг у сумі 10 000 доларів США, що станом на день подання позовної заяви 20.02.2017 становить (згідно курсу, встановленого НБУ) 270 261,80 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики (розпискою) від 19 квітня 2016 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 702,61 грн. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що новим кредитором у спірних правовідносинах у частині боргу у розмірі 10 000 доларів США є позивач ОСОБА_2 , оскільки 01 червня 2016 року між ним та ОСОБА_4 укладено Договір про переуступку права вимоги за розпискою від 19 квітня 2016 року в сумі 10 000 доларів США. З цих підстав суд дійшов висновку, що позика підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову міський суд виходив з того, що відповідно до п. 5.3 Договору поруки від 20 квітня 2016 року, порука припиняється 19 листопада 2016 року, тобто на час розгляду справи судом порука є припиненою, а тому в частині позовних вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_3 відмовив.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Одночасно в апеляційній скарзі скаржником заявлені клопотання про залучення до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 та витребування від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. копій договорів купівлі-продажу та копій усіх документів, які пов`язанні із їх укладенням, а саме: № 1683 від 02.04.2018; № 6135 від 30.10.2017; № 5379 від 22.12.2016; № 1687 від 02.04.2018; №1685 від 02.04.2018; № 1688 від 02.04.2018; № 4845 від 22.08.2017.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що рішення міського суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Зокрема вказує, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року визнано мирову угоду, укладену 18.04.2017 у цій справі на наступних умовах: 1. ОСОБА_1 визнає свої зобов`язання по сплаті суми боргу перед ОСОБА_2 у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що станом на день подання позовної заяви 20.02.2017, згідно з курсом Національного банку України становить 270 261 (двісті сімдесят тисяч двісті шістдесят одна) гривня 80 коп; 2. сторони домовляються між собою, що по даній мировій угоді ОСОБА_1 в рахунок сплати суми боргу зобов`язується передати у власність ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: - приміщення по АДРЕСА_1 , що складається з цегляного приміщення літери а1-І, а2-І (в реєстрі прав власності на нерухоме майно літера Б-1) майнового комплексу овочесушильно-консервного заводу, загальною площею 691,6 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору міни від 03.11.2008; - будівлю - котельні, літера б2-І, загальною площею 446,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2005.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2019 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ця постанова набрала законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню в частині скасування ухвали про затвердження мирової угоди не підлягає
До того ж у матеріалах справи є наявна нотаріально посвідчена довіреність від 19.04.2016 від імені ОСОБА_1 відповідно до якої, він уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси та розпоряджатися належним йому рухомим та нерухомим майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з правом його продажу, обміну, передачі в найм /оренду, позичку/. Відповідно кошти від реалізації належного йому нерухомого майна були отримані довірителем ОСОБА_5 . Тому скаржник вважає, що відсутні правові підстави проводити стягнення боргу за договором переуступки права вимоги за розпискою від 19.04.2016 в сумі 10 000 доларів США на користь ОСОБА_2 , оскільки перед ОСОБА_5 відсутні боргові зобов`язання. Звертає увагу, що суд першої інстанції зробив поспішні та необґрунтовані висновки відносно того, що борг повернутий не був, з цих підстав рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Також звертає увагу на той факт, що під час розгляду справи в суді першої інстанції його представником - адвокатом Бернацьким П. В. подано заяву про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 568/525/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, провадження у якій відкрито Радивилівським районним судом Рівненської області 26.05.2021. 
Враховуючи те, що витребування належного ОСОБА_1 нерухомого майна у справі № 568/525/21, яка перебуває у провадженні Радивилівського районного суду Рівненської області нерозривно пов`язано із розглядом справи № 127/4224/21, так як спірне нерухоме майно вибуло із володіння ОСОБА_1 на підставі мирової угоди, затвердженої Вінницьким міським судом Вінницької області в рахунок боргових зобов`язань перед позивачем по справі ОСОБА_2 . Тому, на думку скаржника, Вінницький міський суд Вінницької області затверджуючи мирову угоду ухвалою від 18 квітня 2017 року фактично позбавив його права власності на нерухоме майно, яке на даний час не повернуто власнику, а в подальшому незаконно, необґрунтовано та без будь-яких на це підстав стягнув борг в сумі 10 000 доларів США, тобто оскаржуваним рішенням було покладено подвійне виконання боргового зобов`язання і при тому, що на час розгляду справи ці обставини були відомі суду першої інстанції. За наведених обставин ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції було безпідставно та необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 127/4224/21.
Також відповідач вважає, що відмовляючи у задоволенні клопотання про залучення ОСОБА_4 в якості третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд першої інстанції фактично наперед визначився із тим на користь кого має бути постановлено рішення суду. Крім того, із ряду наведених фактів слідує, що ОСОБА_4 діючи на підставі довіреності здійснив відчуження нерухомого майна належного ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави вимоги боргу позивачем ОСОБА_2 . 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  ОСОБА_2  заперечує проти залучення до участі в цій справі в якості третьої особи ОСОБА_4 , а також витребування вказаних відповідачем ОСОБА_1  доказів, просить відмовити у задоволенні цих клопотань, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бернацький П. В. в судовому засіданні заявив клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в справі № 568/525/21, яка перебуває у провадженні Радивилівського районного суду Рівненської області, також подав заяву про відвід колегії суддів.
Позивач по справі ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, власну позицію ним викладено у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Вважає рішення першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року в задоволенні клопотань ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 та витребування доказів – відмовлено.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року в задоволенні клопотання адвоката Бернацького П. В. про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, що розглядається в порядку цивільного провадження, а також заяви про відвід колегії суддів – відмовлено.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2016 року відповідач ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 35 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 19 травня 2016 року, що підтверджується письмовою розпискою (т. 1, а. с. 5). 
01 червня 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір про переуступку права вимоги за розпискою від 19 квітня 2016 року у сумі 10 000 доларів США (т. 1, а. с. 6-7).
20 квітня 2016 року між ОСОБА_4 (далі – Кредитор) та відповідачем ОСОБА_3 (далі – Поручитель) було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого Поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед Кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, що виникли за договором позики, що підтверджується борговою розпискою від 19 квітня 2016 року (т. 1, а. с. 8-10).
Виходячи зі змісту п. 5.3 Договору поруки від 20 квітня 2016 року, порука припиняється 19 листопада 2016 року, тобто на час розгляду справи судом порука є припиненою, а тому суд вважає, що позовні вимоги, заявлені до Поручителя - відповідача ОСОБА_3 , задоволенню не підлягають.
За встановлених обставин, міський суд дійшов до висновку, що заборгованість за договором позики (розпискою) від 19 квітня 2016 року у розмірі 10 000 доларів США підлягає стягненню саме з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 18 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частин першої, другої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, зокрема, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Згідно з вимогами статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
Як встановлено судом першої інстанції, 01 червня 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір про переуступку права вимоги за розпискою від 19 квітня 2016 року у сумі 10 000 доларів США.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва, а згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Отже, новим кредитором у спірних правовідносинах у частині боргу у розмірі 10 000 доларів США є позивач ОСОБА_2 .
У визначені строки та на день розгляду справи судом борг повернутий не був, доказів протилежного матеріали справи не містять.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у визначені строки та на день розгляду справи судом борг повернутий не був, доказів протилежного матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом - розпискою від 01 червня 2016 року. Факт того, що вказана розписка виконана ним особисто відповідач ОСОБА_1 не заперечував, не оспорював договір позики та договір про переуступку права вимоги. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
В той же час стверджує, що відсутні правові підстави проводити стягнення боргу за договором переуступки права вимоги за розпискою від 19.04.2016 у сумі 10 000 доларів США на користь ОСОБА_2 , оскільки перед ОСОБА_5 відсутні боргові зобов`язання.
На підтвердження зазначеного вказує на те, що згідно наданої ним довіреності, його довіреною особою ОСОБА_4 були посвідчені договори купівлі-продажу ковбасного та рибного цеху, насосної станції, очисної споруди, прохідної будки автовагової. Згідно договору купівлі-продажу від 22.10.2020 також відчужена котельня загальною площею 466,06 кв.м. Кошти від реалізації належного ОСОБА_1 нерухомого майна були отримані довірителем ОСОБА_5 . 
Згідно договору купівлі-продажу від 02.04.2018 було відчужене приміщення майнового комплексу овочесушильно-консервного заводу загальною площею 691,6 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу від 22 серпня 2017 року ОСОБА_2 реалізував нежитлове приміщення загальною площею 696,6 кв.м. Кошти від реалізації належного відповідачу ОСОБА_1 майна були отримані ОСОБА_2 .
На підставі викладеного оскаржує ухвалу Вінницького міського суду від 31 березня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів – договорів купівлі-продажу та усіх документів пов`язаних з їх укладенням, які були посвідчені від імені ОСОБА_1 його довіреною особою ОСОБА_4 . 
Вказує, що кошти від реалізації майна належного ОСОБА_1 були отримані довірителем ОСОБА_4 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності і який одночасно являється кредитором у цих правовідносинах, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання є передчасними та необґрунтованими.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання вірно прийшов до висновку, що докази які просить витребувати представник відповідача ОСОБА_1 у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Скутельник І. А. не стосуються предмета доказування у вказаній цивільній справі. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Сам по собі факт того, що ОСОБА_4 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 при укладенні договорів купівлі-продажу одночасно являється кредитором у даній справі не свідчить про те, що докази, які просить витребувати відповідач ОСОБА_1 стосуються предмета доказування в даній справі.
Заперечується ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2021 року, якою відмовлено в задоволені клопотання про зупинення провадження в даній справі до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 568/525/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, провадження у якій відкрито Радивилівським районним судом Рівненської області 26.05.2021.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції вказав, що не встановив, а представник відповідача – адвокат Бернацький П. В. не обґрунтував у чому полягає неможливість розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 568/525/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки при апеляційному розгляді справи апелянт не навів аргументів на спростування такого висновку.
Заперечується ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою.
Апелянт вказує на те, що в матеріалах справи є наявна нотаріально посвідчена довіреність 19.04.2016 від імені ОСОБА_1 якою він уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси та розпоряджатися належним йому нерухомим майном. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 фактично наперед визначився із тим, на користь кого має бути постановлене рішення суду.
Апеляційний суд вважає такі доводи апеляційної скарги надуманими, оскільки вони не ґрунтуються на нормах права. Згідно ст. 53 ЦПК України такі особи залучаються до участі у справі, якщо рішення суду може вплинути на їх права та обов`язки, а тому ніяким чином не визначає, на користь якої сторони має бути постановлене рішення суду. 
Заперечується ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 – адвоката Бернацького П. В. про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.
Вказує, що суд першої інстанції не перевірив зміст поданого клопотання та в ухвалі суду вказав, що заявник просив провести підготовче судове засідання в режимі відеоконференції, а не розгляд справи.
Апеляційним судом встановлено, що п. 5 резолютивної частини ухвали про прийняття справи до розгляду у загальному позовному провадженні від 01 квітня 2021 року (т. 2 а. с. 180) призначено підготовче судове засідання у даній справі на 14.30 год. 21 квітня 2021 року в приміщенні суду. Копію ухвали надіслано учасникам справи. 
Зі змісту заяви про розгляд справи в режимі відеоконференції адвоката Бернацького П. В. встановлено, що останній просить розгляд справи, що призначено на 21 квітня 2021 року о 14-30 год. провести в режимі відеоконференції. Проте ухвалою суду від 01 квітня 2021 року встановлено, що це саме підготовче судове засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не містять вказівки на конкретні і підтверджені доказами обставини, які би обґрунтовували його твердження про незаконність оскаржуваних ухвал суду першої інстанції, які він оскаржив разом з рішенням суду, у зв`язку із чим колегія суддів приходить до висновку, що порушень вимог ЦПК України, які б могли стати підставою для скасування вищевказаної ухвали суду, по справі не встановлено.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують законність процесуальних дій суду першої інстанції, пов`язаних із розглядом справи та встановлених цим судом обставин. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з`ясував всі обставини справи, надав належну правову оцінку доказам наявним в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а тому відсутні підстави для його скасування.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                          Ю. Б. Войтко

Судді:                                                   І. М. Стадник

                                        В. В. Сопрун