Постанова
Іменем України
 
01 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 431/5073/18
провадження № 61-19005св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року у складі судді Ткач О.В. та постанову Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Авалян Н. М., Яреська А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.
Позов обгрунтований тим, що вона є власником житлового будинку за адресою:   АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27 січня 1999 року, укладеного між нею та її матір`ю ОСОБА_4 . За життя мати позивача проживала у подарованому їй будинку разом з сестрою позивача - відповідачем ОСОБА_2 , а потім проживала з позивачем ОСОБА_1 , яка проживає за іншою адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_4 померла.
Після її смерті відповідач ОСОБА_2 та її чоловік відповідач ОСОБА_3 не виселилися із належного позивачу будинку і продовжують в ньому проживати, перешкоджаючи позивачу як власнику майна користуватися, володіти та розпоряджатися будинком.
17 травня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні домоволодінням визнано мирову угоду на певних умовах, але затверджена судом мирова угода не виконана, відповідачі в строк до 01 вересня 2006 року не уклали із позивачем договір купівлі-продажу спірного будинку.
Із посиланням на статтю 41 Конституції України, статтю 387 ЦК України, з урахуванням додаткових позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні належним їй житловий будинком шляхом витребування його у відповідачів ОСОБА_5 без права надання їм іншого житлового приміщення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року, яке залишене без змін постановою Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, позов задоволено частково.
Зобов`язно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоду у праві користування домоволодінням за адресою:    АДРЕСА_1 шляхом звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 території цієї садиби й передати її в користування та вільне розпорядження ОСОБА_1 . В іншій частині позову відмовлено за необгрунтованістю. Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн в рівних частках з кожного.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач є власником садиби АДРЕСА_1 : житлового будинку, господарських споруд, якими користуються відповідачі без відповідних правових підстав. Тому захист порушеного права позивача як власника садиби згідно з частинами першою, другою статті 386, частиною першою статті 387 ЦК України полягає у витребуванні вказаного майна від відповідачів на користь позивача шляхом звільнення останніми території садиби та передачі її в користування та вільне розпорядження позивачу ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, просять скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконним та постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Розглянувши справу, суд вийшов за межі позовних вимог, тому вирішив спір неправильно. Суд відступив від вимог позивача, чим порушив частину другу статті 264 ЦПК України.
Суд першої інстанції 09 жовтня 2018 року відкрив спрощене позовне провадження у справі про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Судове засідання по суті призначене на 23 жовтня 2018 року. Незважаючи на те, що справа розглядалася по суті, позивач 04 лютого 2019 року надала додаткову позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, якою фактично змінила предмет і підстави позову. Суд не звернув увагу, що у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніш за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Суд не врахував, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цих Кодексом.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. Суд не взяв до уваги клопотання про відмову в позові, зокрема на підставі спливу позовної давності. Суд не застосував наслідки спливу позовної давності. На вимоги позивача поширюється загальна позовна давність, встановлена статтею 257 ЦК України.
Суд першої інстанції до спірних правовідносин застосував частину першу статті 387 ЦК України, яка не підлягала застосуванню.
Суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії малозначних, оскільки справа є складною і потребувала вивчення доказів. У зв`язку із тим, що суд розглядав справу у спрощеному позовному провадженні, відповідачі не могли повною мірою реалізувати свої процесуальні права.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу. 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що позивач на підставі договору дарування від 27 січня 1999 року, укладеного між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдарованою, яка є власницею житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями на АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці, площа якої буде встановлена після отримання державного акта на землю; на цій земельній ділянці розташовані: А-1 - житловий будинок саман обк. цегла, розмір жилої площі 27,0 кв. м, № 1 - огорожа дерев`ян., Б - літня кухня цегла, В - сарай шл. блок, Г - гараж цеглян., Д - сарай цегл., Ж - сарай цеглян., З - сарай цеглян., С - сарай цеглян., Л - сарай дерев`ян., П - сарай дерев`ян., Н - навіс дерев`ян., п/г - погріб шл. блок, У - вбиральня дерев`ян., Е - сарай дерев`ян., О - омшайник шл. блок. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Старобільського нотаріального округу Луганської області Пульним С. М. за реєстровим № 119 (а. с. 6).
Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Старобільським районним бюро технічної інвентаризації 14 листопада 2003 року, ОСОБА_1 є власницею в цілому 1/1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28 січня 1999 року № 119, посвідченого приватним нотаріусом Старобільського нотаріального округу Пульним С. М. (а. с. 7).
У справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням ухвалою Старобільського районного суду від 17 травня 2006 року визнано мирову угоду між сторонами на спірне домоволодіння, згідно з якою ОСОБА_1 дала згоду на укладення договору купівлі-продажу з  ОСОБА_2 в строк до 01 вересня 2006 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дали згоду на укладення цього до договору до 01 вересня 2006 року, на проживання ОСОБА_6 до її смерті та на проживання ОСОБА_7 до його одруження в домоволодінні та зобов`язуються надавати матеріальну допомогу ОСОБА_6 . Провадження у цій справі закрито.
Сторони у судовому засіданні визнали, що умови мирової угоди не виконано.
 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                 №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У цій справі позивач просить захистити порушене її право власності на домоволодіння, яким вона не може володіти, користуватися і розпоряджатися.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частини перша, четверта статті 41 Конституції України).
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Суд першої інстанції, задовольнивши позов, у резолютивній частині зазначив про задоволення позову про усунення перешкод «у користуванні правом житловим будинком шляхом виселення». Водночас зобов`язав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в праві користування домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 території цього домоволодіння й передання його в користування та вільне розпорядження ОСОБА_1 .
Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою відповідачів, суд апеляційної інстанції вказав, що виходячи зі змісту порушеного права позивача ОСОБА_1 , а саме, що відповідачі без законних підстав користуються її власністю на території садиби - літньою кухнею та господарськими спорудами, та з огляду на ефективність способу захисту цього порушеного права, суд у рішенні відповідно до викладених в первісній та доповненій позовній заявах вимог визначив цей спосіб як віндикацію - зобов`язання відповідачів передати садибу позивачу як власнику.
Із матеріалів справи відомо, що 20 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом їх виселення з належного ОСОБА_1 на праві приватної власності житлового будинку наАДРЕСА_1 без права надання їм іншого житлового приміщення (а. с. 1-2). 
04 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала до суду додаткову позовну заяву, в якій просила усунути перешкоди «у користуванні правом житловим будинком шляхом виселення відповідачів з належного їй житлового будинку без права надання іншого житлового приміщення» (а. с. 54-55).
06 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала до суду додаткову позовну заяву, в якій просила усунути перешкоду «у користуванні правом житловим будинком шляхом витребування у відповідачів належного їй житлового будинку без права надання їм іншого житлового приміщення» (а. с. 56-57).
Отже, звертаючись з позовом, ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом витребування у  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірного житлового будинку та виселення.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження                            № 14-181цс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.
Суди встановили, що згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Старобільським районним бюро технічної інвентаризації 14 листопада 2003 року, ОСОБА_1 є власником в цілому 1/1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27 січня 1999 року № 119.
Відповідачі не користуються будинком № НОМЕР_1 , а користуються всіма розташованими на території садиби господарськими спорудами та проживають на території садиби у літній кухні з 1999 року.
У позовній заяві як на підставу позову позивач посилалася на те, що відповідачі у строк до 01 вересня 2006 року не виконали умови мирової угоди, затвердженої судом 17 травня 2006 року у справі 2-610/2006, про що сторони не заперечують.Відповідачі не уклали з позивачем договір купівлі-продажу спірного будинку. Твердження відповідачів про зміну обставин, за яких мирова угода була затверджена не спростовує факт її невиконання.
Суд першої інстанції визначив спосіб захисту порушеного права позивача як віндикацію - зобов`язання передати садибу позивачу, з такими висновками погодився суд апеляційної інстанції.
Відповідно до статей 13, 175 ЦПК України підставу позову  та зміст позовних  вимог визначає позивач.
Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що суди не з`ясували предмет та зміст позовних вимог, що має значення для захисту порушеного права у спосіб, обраний позивачем, та застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.
Крім того, відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду від 09 жовтня 2018 року суд першої інстанції відкрив спрощене позовне провадження, призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 23 жовтня 2018 року (а. с 27). 
У справі проводилися судові засідання 14 листопада 2018 року, 06 грудня 2018 року, 14 січня 2019 року, 01 лютого 2019 року (а. с. 31, 37, 45, 48, 53). 
06 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала до суду додаткову позовну заяву, в якій просила усунути перешкоди «у користуванні правом житловим будинком шляхом витребування у відповідачів належного їй житлового будинку без права надання їм іншого житлового приміщення» (а. с. 56).
Згідно з частинами першою-третьою статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.
Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Згідно з протоколом судового засідання від 20 травня 2019 року оголошено додаткову позовну заяву (а. с. 65-67).
Отже, ОСОБА_1 подала змінені позовні вимоги після початку першого судового засідання у справі.
У справі «Дія 97» проти України»(заява № 19164/04, остаточне рішення від 21/01/2011) Європейський суд з прав людини зазначив, щопроцесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.
Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права прийняв уточнення позовних вимог (додаткову позовну заяву), проте сторони у справі мають право розраховувати, що суд буде дотримуватися правил розгляду справи.
Верховний Суд зазначає, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, провадження № 12-15гс19), Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 661/2514/18, провадження                    № 61-8927св19. 
З огляду на те, що суди не розглянули спір по суті з урахуванням предмета, підстав і змісту позову ОСОБА_1 відповідно до правил розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, не виконали завдання цивільного судочинства, їх висновки є суперечливими і непослідовними, то судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статі 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається в суді  з 2018 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України), меж розгляду справи судами (стаття 400 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд надає перевагу праву позивача на доступ до суду у порівнянні з тривалістю розгляду справи (строками її розгляду).
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі справа передається на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 червня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
  А. С. Олійник 
  С. О. Погрібний
                                                                                                                        В. В. Яремко