УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 338/1115/20
провадження № 51-463 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката        ОСОБА_5 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019090120000171, щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя                       АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                      ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від                                    09 вересня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Початок строку відбування покарання визначено обраховувати з часу виконання вироку.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо долі речових доказів, арешту майна та процесуальних витрат             у кримінальному провадженні. 
Вироком установлено, що 25 липня 2019 року близько 21:00, у світлу пору доби та суху погоду ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Opel Vectra», реєстраційний номер Республіки Польща С НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 30–40 км/год прямою ділянкою автодороги Р-38 Богородчани – Гута, що по вул. Могильницького в   с. Яблунька Богородчанського (на сьогодні Івано-Франківського) району Івано-Франківської області, в напрямку до с. Гута, порушив вимоги п. 1.2, п. 1.5, підпунктів «б»,                    «д» п. 2.3, пунктів 10.1, 11.3, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, а саме для об`їзду двох вибоїн на його смузі ОСОБА_4 , не врахувавши дорожньої обстановки, того що назустріч йому зустрічною смугою на великій швидкості рухається мотоцикл «Honda HRC 600», своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху автомобіля аж до зупинки транспортного засобу, проявив неуважність, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перетнув суцільну осьову лінію дорожньої розмітки 1.1, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення із зустрічним мотоциклом під керуванням ОСОБА_7 , який перевозив пасажира ОСОБА_8 . 
Унаслідок порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій мотоцикла ОСОБА_7 отримав тяжкі ушкодження, від яких наступної доби помер, а його пасажир ОСОБА_8 – середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 28 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2021 року – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
Захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі, не оспорюючи кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 та доведеності його винуватості, просить змінити судові рішення щодо останнього через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість і застосувати до підзахисного положення ст. 75 КК, звільнивши від відбуття покарання з випробуванням. 
Свої вимоги мотивує тим, що під час призначення засудженому покарання суд першої інстанції не повною мірою врахував обставини, які пом`якшують покарання, та дані, що характеризують його особу, позицію потерпілого ОСОБА_8 , який не мав жодних претензій до засудженого і просив його не карати, натомість враховано думку потерпілої ОСОБА_6 , яка наполягала на призначенні суворого покарання, що не є пріоритетним перед сукупністю обставин. Вважає призначене його підзахисному покарання за видом чи розміром явно несправедливим через суворість, оскільки в суду були всі підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого із застосуванням ст. 75 КК. Крім того, зазначає, що всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) указані обставини не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який необґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій                     у касаційній скарзі захисник не оспорює.
Твердження захисника щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбуття покарання з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК, на думку колегії суддів, є безпідставними. 
За вимогами статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, визначені положеннями статей 66, 67 цього Кодексу.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                         в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                     а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначенні покарання.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_4 вид та розмір покарання, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення; дані про особу винного, який критично ставиться до вчиненого, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках в нарко- та психоневрологічному кабінетах не перебуває, одружений, його дружина перебуває в стані вагітності; позицію сторони обвинувачення, думку потерпілої та її представника; дані досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації; обставини, які пом`якшують покарання, – щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_8 ; відсутність обставин, які обтяжують покарання.
При цьому суд також взяв до уваги наявність постанови від 29 вересня 2020 року, за якою прокурор закрив кримінальне провадження щодо водія ОСОБА_7 за ч. 1                       ст. 286 КК у зв`язку з його смертю, і те, що за встановлених у ході розслідування обставин, останнім було грубо порушено вимоги Правил дорожнього руху. Однак, на думку суду, вищезазначене не звільняло водія ОСОБА_4 від виконання ним вимог цих Правил.
Місцевий суд урахував сукупність наведених обставин, принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання і дійшов до висновку про призначення покарання ОСОБА_4 в мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 286 КК,у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, своє рішення вмотивував.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідним чином перевірив доводи ОСОБА_4 , зазначені в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі захисника, дав їм оцінку, з урахуванням вимог ст. 419 КПК та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Так, погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд вказав про дотримання судом приписів статей 50, 65 КК під час призначення виду та розміру покарання засудженому ОСОБА_4 , яке вважав справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним та іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень.
При цьому обґрунтовано акцентував увагу на тому, що суд першої інстанції дав оцінку тій обставині, що у справі визнано змішану вину засудженого та загиблого потерпілого, однак, на думку суду, ця обставина не є визначальною для його звільнення від відбування покарання, оскільки ним допущено грубе порушення правил безпеки дорожнього руху – виїзд на зустрічну смугу руху, по якій рухався ОСОБА_7 .
Також апеляційний суд звернув увагу на позицію потерпілої ОСОБА_6 , яка просила вирок суду в частині призначення покарання залишити без змін.
Більш того, суд слушно вказав, що всі зазначені пом`якшуючі обставини та дані про особу винного були підставою для призначення ОСОБА_4 мінімально допустимого строку позбавлення волі, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, однак вони не є підставою для його звільнення від призначеного покарання.
Таким чином, зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення,                         суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. 
З огляду на це колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками апеляційного суду і вважає, що його ухвала та вирок місцевого суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Обставини, на які захисник покликається в касаційній скарзі, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, не є безумовними і достатніми для зміни судових рішень.
Отже, твердження, наведені захисником у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що вказані рішення були постановлені з істотним порушенням кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Беручи до уваги наведене, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_4 і залишене без змін судом апеляційної інстанції,                                    є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.
З огляду на викладене Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3