ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/5096/21
Провадження № 22-ц/4820/245/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника позивачки ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/5096/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2021 року (суддя Заворотна О.Л., повне судове рішення складено 05 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , за участю третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
       Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 вказувала, що з 1987 вона з дітьми ОСОБА_10 , 2007 року народження, ОСОБА_11 , 2014 року народження, ОСОБА_12 , 2012 року народження та ОСОБА_13 , 2005 року народження проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Позивачка вказує, що в цій квартирі проживає як член сім`ї свого діда ОСОБА_14 , який вселився в це житло на підставі ордеру. ОСОБА_2 зазначає, що у спірній квартирі є зареєстрованими відповідачі, проте останніх 10 років вони в квартирі не проживають, комунальні платежі не сплачують, особистих речей в квартирі не мають, тоді як позивачка змушена сплачувати комунальні платежі, що нараховуються на зареєстрованих осіб, а скористатися субсидією не має можливості, оскільки при подачі заяви на її отримання усі зареєстровані в квартирі особи мають подати довідки про доходи, отримати які ОСОБА_2 не може. Позивачка зазначає, що перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням ні вона, ні її діти не чинили, відповідачі добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщення не користуються понад 6 місяців без поважних причин.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 березня 2021 року до участі у справі залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_9 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави судовий збір в розмірі 454 грн.
Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови в задоволені позову, ОСОБА_2 , оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка вказує, що на підтвердження факту не проживання відповідачів у квартирі за місцем їх реєстрації позивачкою було подано акт огляду квартири, відповідно до якого відповідачі у квартирі АДРЕСА_1 давно не проживають, речі їх відсутні. Також в судовому засіданні були опитані свідки, які підтвердили, що відповідачі в спірному житлі не проживають давно та мають інші місця проживання. Крім того, апелянтка зазначає, що самі відповідачі підтвердили в судовому засіданні, що мають інше житло. ОСОБА_2 вважає, що суд помилково прийшов до висновку, що причиною не проживання відповідачів у спірній квартирі є перешкоди, що чинить позивачка, проте відповідачі не надали доказів на підтвердження цих обставин та, що ними вживалися будь-які дії щодо вселення в квартиру. 
Тому, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволені позову та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.
Представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.
Інші учасники справи та представник учасника справи до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України). 
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи частково позов шляхом визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції прийняв визнання позову цим відповідачем.
Рішення в цій частині учасниками справи не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.
Разом з тим, відмовляючи в задоволені позову про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 такими, що втратили право на проживання у спірній квартирі, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачкою факту відсутності цих осіб понад встановлені строки без поважних причин та вибуття їх на постійне місце проживання в інше житлове приміщення в іншому населеному пункті.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки такі відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 з 1987 року зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача ОСОБА_14 , її діда, який вселився в цю квартиру на підставі ордеру №1349 серії Е, виданого на підставі рішення виконкому Хмельницької міської ради депутатів трудящих від 04.07.1974 №219 (а.с.8-9).
Разом з нею проживають її діти: ОСОБА_13 (2005 року народження), ОСОБА_10 (2007 року народження), ОСОБА_11 (2014 року народження) і ОСОБА_12 (2012 року народження). 
Також, у спірній квартирі зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою № Г-03-20211 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Управлінням з питань реєстрації Хмельницької міської ради 06.05.2020 (а.с.8).
З довідки УМК «Південно-Західна» від 16.06.2021 вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з 01.09.2000 в квартирі АДРЕСА_1 відсутні та фактично не проживають. Також не було виявлено в квартирі їх особистих речей, спальних місць або будь-яких інших ознак, які могли б свідчити про фактичне проживання цих осіб за вказаною адресою (а.с.71).
Відповідно до висновку органу опіки і піклування від 13.05.2021 №1416/01-31 та витягу з рішення виконкому Хмельницької міської ради «Про погодження з рекомендаціями комісії з питань захисту прав дитини та надання висновків органу опіки та піклування» від 13.05.2021 №310 вимога про визнання малолітньої ОСОБА_8 05.10.2014 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 призведе до позбавлення права на реалізацію законних прав дитини, суперечить її інтересам та є недоцільною. (а.с. 51-53). 
Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. 
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбачених законодавством.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК УРСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз норм статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява №39948/06, пункт 47).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18).
Враховуючи викладене, а також те, що обов`язок доведення факту відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин покладається на позивачку і оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, врахувавши позицію ЄСПЛ у вирішенні аналогічних справ, згідно якої втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності, адже довідка КП «Управляюча муніципальна компанія Південно-Західна» від 16.06.2021 про не проживання відповідачів у спірній квартирі з 01.09.2000 (а.с.71), покази свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_19 від 16.06.2021 (а.с.70), ксерокопія паспорту (а.с.69) не є доказами не проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у спірній квартирі понад встановлені законом строки саме без поважних причин та вибуття їх на постійне місце проживання в інше жиле приміщення до іншого населеного пункту. 
Доказів, що відповідачі мають альтернативне житло або що їм буде надано рівноцінне житло при втраті права користування спірною квартирою, матеріали справи не містять. А інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_19 від 16.06.2021 (а.с.70) беззаперечно не доводить факту наявності у ОСОБА_5 на праві власності іншого житла, адже відсутні докази факту перебування відповідачки ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі із саме ОСОБА_19 . 
Отже доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою доведено факт не проживання відповідачів у спірній квартирі понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки без поважних причин є голослівними і зводяться до власної оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи та незгоди з їх оцінкою судом першої інстанції.
З огляду на вище наведе, також такими, що не заслуговують на увагу є аргументи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. А пояснення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що вони проживають в іншому населеному пункті не підтверджує визнання ними факту не проживання без поважних причин у спірній нерухомості та факту наявності у них на праві власності іншого житла, адже останні пояснили, що не проживають у спірній квартирі через неприязні стосунки із позивачкою. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не надали докази того, що позивачкою їм чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою не мають правового значення для вирішення спору, оскільки саме ОСОБА_2 відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язана надати докази на підтвердження того, що відповідачі не проживають у спірному житлі без поважних причин понад встановлені законом строки та забезпечені іншим житлом. 
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай