ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1723/21                                                Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Костенко Д.А.,                                                                                   
                                                                                                                                   Суддя-доповідач Кобаль М.І.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю:
представника відповідача:        Камарчука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України  про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України  (далі по тексту - відповідач) в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України  щодо невиплати посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за допуск до державної таємниці позивачу в період відсторонення його від виконання посадових обов`язків згідно з наказом від 22.06.2020 року №773-ос;
- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу сум посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за допуск до державної таємниці, починаючи з липня 2020р. і протягом всього строку відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків згідно з наказом від 22.06.2020 №773-ос.    
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року в задоволенні значеного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав, через свого представника, апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який з`явився у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, починаючи з 14.03.2019 року, ОСОБА_1 проходив публічну службу на посаді заступника Міністра закордонних справ України. Позивачу призначено посадовий оклад і надбавку за вислугу років у відповідних розмірах. Також позивач мав допуск до державної таємниці.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.06.2020 №706-р  підтримано заяву позивача про відсторонення його від виконання повноважень за вищевказаною посадою.
На підставі вищевказаного  розпорядження Кабінету Міністрів України  Міністерством закордонних справ України  прийнято наказ від 22.06.2020 року №773-ос, згідно з яким ОСОБА_1 вважається відсторонений від виконання повноважень за посадою, починаючи з 23.06.2020 року.
Так, на підставі наказу  Міністерства закордонних справ України  від 22.06.2020 року №773-ос та відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень за посадою,  з липня 2020 року по листопад 2020 року нарахування позивачу заробітної плати не проводилось.
Зазначені обставини визнаються сторонами і підтверджуються копіями наказів Міністерства закордонних справ України від 14.03.2019 року №426-ос і від 22.06.2020 №773-ос, довідкою заступника начальника Режимно-секретного управління Міністерства закордонних справ України від 15.01.2021 №1, довідкою Міністерства закордонних справ України від 04.12.2020 №210/17-920-181.
На час розгляду справи ОСОБА_1 не виконує повноваження за посадою з часу відсторонення і йому не нараховується та не виплачується заробітна плата.
Не погоджуючись з вищевказаною бездіяльністю відповідача, яка виразилася у невиплаті посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за допуск до державної таємниці позивачу в період відсторонення його від виконання посадових обов`язків згідно з наказом від 22.06.2020 року №773-ос, позивач звернувся до суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того,   що рішення про відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків прийнято Кабінетом Міністрів України, а не відповідачем, на підставі заяви позивача і на час виникнення спірних правовідносин є чинним, і не містить вказівки про виплату (збереження) заробітної плати позивачу.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  статті 43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно ч. 5-6  ст. 9 Закону України від 17.03.2011 №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади»  посади першого заступника міністра та заступників міністра належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.
Соціальне та інше забезпечення першого заступника міністра, заступників міністра здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про Кабінет Міністрів України»  для членів Кабінету Міністрів України.
Згідно із ч. 1  ст. 54 Закону України від 27.02.2014 №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» умови оплати праці членів Кабінету Міністрів України визначаються відповідно до законодавства.
Умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія  Закону України «Про державну службу» затверджені  постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №304.
Як вірно зазначено судом першої інстанції та вбачається з вищевказаних актів законодавства, підстави для виплати (збереження) заробітної плати ОСОБА_1 , який  проходив публічну службу на посаді заступника Міністра закордонних справ України, (повністю або частково) після відсторонення від виконання посадових обов`язків не передбачено.
Також, законодавцем не покладено на Міністерство закордонних справ України обов`язок продовжувати виплату ОСОБА_1 заробітної плату, у зв`язку з його відстороненням за власним бажанням.
Як і в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, ані позивачем, ані його представником не вказано обґрунтованих та законних правових підстав для виплати ОСОБА_1 заробітної плати, а тому доводи про те, що діюче законодавство залишає за позивачем право на отримання частини заробітку на час відсторонення є безпідставними і не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.    
Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішення про відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків прийнято Кабінетом Міністрів України, а не Міністерством закордонних справ України, на підставі власної заяви позивача, і на час виникнення спірних правовідносин є чинним. Проте, вказане розпорядження не містить вказівки Кабінету Міністрів України - Міністерству закордонних справ України про виплату (збереження) заробітної плати позивачу.
Крім того, вказане розпорядження не є предметом даного спору.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність з боку відповідачем порушення вимог законодавства у частині припинення нарахування і виплати позивачу заробітної плати, з моменту його відсторонення від виконання посадових обов`язків, адже останнім не виконуються повноваження за посадою з часу його відсторонення.
У свою чергу, правовими положеннями  ст. 1-2 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» регламентовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).
Щодо посилання представника апелянта на особливий статус позивача, зумовлений тим, що він обіймає політичну посаду, й несе певні тягарі, спростовується запереченнями відповідача про те, що факт перебування на посаді без виконання посадових обов`язків не є виконанням роботи, відповідно і не є підставою для виплати заробітної плати.
Отже, оскільки ОСОБА_1 фактично не виконував покладені на нього обов`язку відповідно до посади, яку обіймав останній, з моменту відсторонення, у відповідача відсутні підстави для нарахування і виплати йому заробітної плати.
Посилання представника позивача на те, що нормативні акти з питань грошового забезпечення військовослужбовців та поліції передбачають залишення за особами на час відсторонення права на отримання окладу та деяких надбавок, які (акти) можливо застосувати до позивача на підставі аналогії права (закону), не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Так, законом встановлена пряма заборона щодо поширення на посаду, яку обіймає позивач, трудового законодавства та законодавства про державну службу. У свою чергу, статус і особливості проходження військової служби і служби в поліції не є подібними до статусу і особливостей проходження служби на політичних посадах, а тому аналогія закону (права) у цьому випадку не може бути застосована.
Крім того, предметом спору у даній справі є бездіяльність відповідача, тобто не вчинення ним певних дій (не виконання покладених обов`язків), а тому аналогія закону (права) не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій відповідача.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що в даному випадку, відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачу посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за допуск до державної таємниці позивачу в період відсторонення його від виконання посадових обов`язків, згідно з наказом від 22.06.2020 року №773-ос, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Л.О. Костюк

                                                                                                            А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 22.02.2022 року