ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/4082/18                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                        Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                     Горяйнова А.М., Собківа Я.М.
          за участю секретаря                                                         Ковтун К.В.          
                                                  
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення в частині

                                                        В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування п.3 Розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 21.01.2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції  та постановити нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
          Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
          Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області із заявою з питання затвердження проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,1197 га. у власність для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Білозірської сільської ради (за межами населеного пункту) Черкаського району Черкаської області. 
Листом від 08.02.2018 № 493/0/95-18 Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області відмовило у затверджені такого проекту землеустрою мотивуючи тим, що згідно   п. 3 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад»     Державна службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 01.02.2018 року здійснює розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі у користування або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами шляхом прийняття відповідною радою рішення, згідно із     статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Позивач, вважаючи п. 3 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р таким, що порушує його права, звернувся до суду з позовом. 
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
За ч.2 статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, згідно статті 2 Закону України "Про кабінет Міністрів України" до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.
Згідно ч.1 статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до статті 20 цього Закону Кабінет Міністрів України здійснює в межах своїх повноважень державне управління у сфері охорони та раціонального використання землі, ії надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.
Судом встановлено, що 31.01.2018 КМУ прийнято розпорядження № 60-р, яким доручено Держгеокадастру забезпечити:
формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 Земельного кодексу України;
передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліку земельних ділянок державної власності, права на які виставлені на земельні торги, в комунальну власність об`єднаних територіальних громад після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок;
здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до інформації розміщеної на урядовому порталі, позиція Уряду полягає у тому, що передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад дасть можливість чітко і прозоро формувати дохідну частину місцевих бюджетів в частині плати за землю та стимулюватиме територіальні громади до їх добровільного об`єднання.
Колегія суддів зазначає, що дія оскаржуваного розпорядження розповсюджується на Держгеокадастр та на об`єднані територіальні громади, тобто на конкретно визначене коло суб`єктів, на які в свою чергу покладено обов`язок розпорядження землями державної та комунальної форми власності.
Тобто, фактично оскаржуване розпорядження носить організаційно-розпорядчий характер й адресований визначеному колу осіб.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні") територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Частиною першою статті 6 зазначеного Закону визначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Згідно зі статтею 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Відтак, вищезазначене свідчить, що у разі порушення прав та інтересів територіальної громади, з врахуванням положень зокрема Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", остання має право на звернення до суду.
Делегування функції представництва інтересів відповідної територіальної громади позивач не підтвердив жодним чином, що свідчить про відсутність у нього таких повноважень.
Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Вищезазначена норма свідчить, що неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи (суб`єкта звернення), яке порушується у конкретних правовідносинах.
Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.
Відтак, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
У позові та апеляційній скарзі позивач зазначив, що Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р  є таким, що перешкоджає реалізації його права на отримання у власність земельної ділянки, та суперечить  Конституції України  і, зокрема, нормам ст.ст. 116, 118, 121, 186 Земельного кодексу України.
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, оскаржуване Розпорядження не створює жодних обов`язків для позивача, як особи, зацікавленої у набутті права власності/права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності та не визначає безпосередньо для нього процедуру, що стосується питання реалізації права останнього на отримання земельної ділянки у власність в порядку, визначеному ст.ст. 116,  118 Земельного кодексу України.
Отже порушення у зв`язку з прийняттям спірного розпорядження прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача  в даному випадку не доведено.
До того ж судом встановлено, що оскаржуване Розпорядження  втратило чинність на підставі п.5 постанови КМУ від 16.11.2020 №1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин».
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування п.3 Розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 21.01.2018 року.
Доводи апеляційної скарги щодо тривалого розгляду справи судом першої інстанції,  неповідомлення його судом першої інстанції про подання відповідачем певних документів, ненадання доказів направлення позивачу наданих відповідачем документів, тощо не є такими, що вплинули на правильність вирішення спору, а тому колегія суддів їх відхиляє.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

                                           П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                        Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                      А.М. Горяйнов
                                                                                              
                                                                                                   Я.М. Собків