Дата документу 08.02.2022 Справа № 334/8007/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/8007/19        Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/535/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.
       Крилової О.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів за минулий час навчання з січня 2019 по вересень 2019 в розмірі 45000 грн., а також аліментів до закінчення навчання щомісячно у розмірі 5000 грн. 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначив, що з 07 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року ОСОБА_2 навчався в коледжі довузівської підготовки «Рейнський штудіенколлег» у Берліні. За навчання при «Рейнський штудіенколлег» у Берліні протягом літнього семестру сплачено 2660 євро. 
Крім того, ОСОБА_2 , змушений здійснювати додаткової витрати на проживання та харчування в Берліні на період навчання. 
Позивач зазначав, що ОСОБА_1 не працевлаштований, отримує нерегулярний дохід, у зв`язку з чим розмір аліментів необхідно визначити у твердій грошовій сумі. 
Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 неодноразово зверталась до ОСОБА_1 з проханням знайти роботу та допомагати у вихованні та утриманні сина, проте він ігнорує такі прохання та ухилявся від пошуку засобів для забезпечення духовного, емоціонального та інтелектуального розвитку. Водночас, ОСОБА_1 володіє нерухомим майном та автомобілями, постійно проводить платні семінари, здійснює продаж написаної ним книги, отримує пожертвування від інших особі на рахунки, зазначені на його особистому веб-сайті, що свідчить про наявність у відповідача регулярного доходу.
Посилаючись на наведені вимоги, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти за минулий час навчання з січня 2019 року по вересень 2019 року в загальному розмірі 45000 грн. та аліменти до закінчення навчання щомісячно у розмірі 5000 грн. 
В подальшому, ОСОБА_2 було подано заяву про зміну позовних вимог. Позивач зазначив, що за навчання при «Рейнський штудіенколлег» у Берліні протягом літнього семестру 2019 року додатково сплачено 5310 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 142998,30 грн. Отже, з відповідача додатково підлягає стягненню 71499,15 грн. (1/2 від 5310 євро). 
З урахуванням заяви про зміну предмету позову, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти за минулий час (в період навчання) з січня 2019 року по вересень 2019 року в загальному розмірі 116499,15 грн. (45000 грн. + 71499,15 грн.) та аліменти до закінчення навчання щомісячно у розмірі 5000 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 01 вересня 2020 року і до досягнення ОСОБА_2 23-х років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2, за умови що він буде продовжувати навчання. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.
В задоволені інших позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_1 додаткових витрат у зв`язку з навчанням в розмірі 5310 євро суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Умови щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину визначені статтею 185 СК України, яка не може застосовуватись до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання, що встановлено ст. 201 СК України.
Вимогу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за минулий час в період навчання з січня по вересень 2019 року в розмірі 116499,15 грн., судом залишено без задоволення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, тобто умова для стягнення аліментів за минулий час, встановлена ч. 2 ст. 191 СК України.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 2500 грн. щомісяця, починаючи стягнення з 01 вересня 2020 року, ґрунтується на ст. 200 СК України, оскільки за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 у зв`язку із навчанням потребує матеріальної допомоги з боку батька що підтверджується договором про навчання, укладеним між ОСОБА_2 та Міжнародною школою менеджменту, де термін дії договору визначений з 01 вересня 2020 року до 31 серпня 2023 року.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01 вересня 2020 року і до осягнення ОСОБА_2 23 років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2, за умови, що він буде продовжувати навчання, ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що ним в суді першої інстанції було заявлено клопотання про залишення позовної заяви та заяви про зміну предмету позову без розгляду, оскільки вони підписані адвокатом Сідельниковою О.Л. Так, в матеріалах справи міститься копія ордеру про надання правничої (правової) допомоги серія АР № 1005441 від 21 серпня 2019 року, виданого на підставі Договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2019 року укладеному з Позивачем, що зазначено у даному ордері. Разом з тим, представником Позивача адвокатом Сідельниковою О.Л. у позові зазначено та встановлено рішенням суду першої інстанції, що ОСОБА_2 з 07 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року навчався в коледжі довузівської підготовки «Рейнський штудіенколлег» у Берліні. За таких обставин, ОСОБА_2 не міг 21 серпня 2019 року укласти договір про надання правової допомоги.
Крім вищенаведеного, ОСОБА_1 також зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи не встановлена потреба матеріальної допомоги ОСОБА_2 , який продовжує навчання, до досягнення ним 23 років та можливість ОСОБА_1 надавати таку допомогу. Судом не враховано, що ОСОБА_2 працює у Німеччині, отримує дохід, що підтверджується скріншотом переписки та паралельно навчається. 
Скаржник також посилається на те, що судом першої інстанції не були з`ясовані обставини його звільнення від обов`язку утримувати дитину відповідно до ст. 188 СК України. Так, колишня дружина відповідача та матір позивача - ОСОБА_3 на власний розсуд використовує особисте майно Відповідача, та майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, кошти від використання якого витрачаються на навчання ОСОБА_2 за кордоном. Крім того, ОСОБА_2 є власником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «РОЯЛГРУП» з розміром внеску до фонду товариства 100000 грн. Керівником цього товариства є колишня дружина ОСОБА_3 . Товариство здійснює підприємницьку діяльність, основним видом якої є надання в експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, отримує дохід від підприємницької діяльності, який розподіляється між засновниками відповідно внескам до статутного фонду, тобто Позивач отримує дохід від діяльності товариства. При цьому, у власності ТОВ «РОЯЛГРУП» знаходяться квартири: АДРЕСА_1 ; та АДРЕСА_2 , придбані за рахунок грошових коштів зароблених ОСОБА_1 до шлюбу. ОСОБА_3 , зареєстрована як фізична особа - підприємець, між останньою як приватним підприємцем та Відповідачем, було укладено трудову від 01 березня 2006 року, відповідно до умов якої Відповідач став помічником по веденню справ, представником інтересів ФОП ОСОБА_3 в усіх органах державної влади, підприємств всіх форм власності, приватних осіб, укладання договорів від імені ФОП ОСОБА_3 та ведення бухгалтерії, всіх справ пов`язаних з приватним підприємництвом, керуючий справами. Згідно першого розділу трудової угоди оплата за виконану роботу сплачується за домовленістю, враховуючи обсяг виконаної роботи та фактично витрачений час, але не менше ніж мінімальна заробітна плата, визначена законом. Строк дії трудової угоди - до припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 або до подачі Відповідачем заяви про звільнення.
Вищенаведені факти встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року у справі № 334/5697/17, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року, провадження №22?ц/807/2606/21. 
Заробітна плата ФОП ОСОБА_3 згідно трудової угоди Відповідачу не виплачувалась, привласнювалась ФОП ОСОБА_3 , частина даних грошових коштів використовується на потреби Позивача. Отже, дохід Позивача набагато перевищує дохід ОСОБА_1 ОСОБА_1 надано довідку з ДПС України про свої доходи і своє матеріальне становище в доказ того, що вся заробітна плата залишалась у ОСОБА_3 матері позивача, та відсутність фінансової можливості другий раз сплачувати, за те що вже було сплачено. Суд також не врахував, що ОСОБА_1 вже утримує сина ОСОБА_2 - сплачує за нього комунальні послуги.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 зазначає, що відповідач є особою працездатного віку, він не має захворювань чи інших недуг, які б унеможливлювали його працевлаштування. Відповідач офіційно не працевлаштований, водночас, постійно проводить семінари, здійснює продаж написаної ним книги, отримує пожертвування від інших рахунки, зазначені на його особистому веб-сайті, що свідчить про наявність у нього регулярного доходу. Крім того ОСОБА_1 володіє нерухомим майном, а саме земельною ділянкою, яка розташована в с. Соколівка, Запорізького району, Запорізької області та квартирою за адресою: АДРЕСА_3 . Оскільки право власності на це майно набуто до 2013 року надати витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно не виявляється можливим, а добровільно документи на житло відповідач не надає. Також відповідач має на праві власності транспортний засіб. Отже, факт приховування відповідачем джерел доходу та не бажання, за наявності реальної можливості, влаштовуватись на роботу не може слугувати підставою для його звільнення від обов`язку сплати аліментів на користь сина. 
Посилання скаржника на те, що у власності ОСОБА_2 , як засновника ТОВ «РОЯЛ ГРУП» перебуває нерухоме майно. Так, в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває справа, предметом якої є поділ спільного майна подружжя, в тому числі і об`єктів нерухомості про які відповідач зазначив в апеляційній скарзі, як про власність позивача. Крім того, перебування майна в статутному фонді підприємства свідчить про те, що власником майна є підприємство ,а не його засновник. Посилання скаржника про отримання ОСОБА_2 прибутку від діяльності підприємства є безпідставним, оскільки на сьогоднішній день воно не працює і розподіл дивідендів не здійснюється.
Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він надавав матеріальну допомогу позивачу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач має джерела доходів, проте умисно ухиляється від обов`язку сплати аліментів. Посилання на те, що ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги є також безпідставним, оскільки позивач після розірвання шлюбу батьків проживав у бабусі з дідусем, з батьком не проживав. Відповідач намагався стягнути з ОСОБА_2 витрати на утримання квартири, проте не довів в суді що він сплачує такі комунальні послуги і що Відповідач причетний до їх отримання та проживання в квартирі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду по справі № 334/4238/20.
12 січня 2022 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій, зокрема, скаржник зазначає про те, що не може бути біологічним батьком ОСОБА_2 незважаючи на що він його любить як власного сина, виховував як рідного і дав йому все, що міг.
24 січня 2022 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив, в яких скаржник просить суд критично віднестись до аргументів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. 
Також, 24 січня 2022 року від ОСОБА_2 , надійшли пояснення до апеляційної скарги, в якій скаржник зазначає про те, що у Хортицькому районному суді м. Запоріжжя перебуває справа за позовом ОСОБА_3 , до нього, про поділ майна подружжя. 
03 лютого 2020 року та 08 лютого 2020 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшли відповідь на відзив на апеляційну скаргу та заява-пояснення, відповідно.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити її з вищевказаних підстав.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Також, за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за минулий час у розмірі 116499,15 грн. сторонами не оскаржується, та, відповідно, колегією суддів не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 , виданого повторно 18 липня 2013 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (т. 1 а.с. 3).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти за минулий час у розмірі 116499,15 грн. та 5000 грн. щомісячно.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.
За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинствоздійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та Міжнародною школою менеджменту укладено Договір про навчання, предметом договору є навчання ОСОБА_2 на курсі «Бакалавр з туризму та менеджменту подій світової економіки європейських країн» (т. 1 а.с. 69-99).
З договору також вбачається, що його дія розпочинається з 01 вересня 2020 року і закінчується відповідно до стандартної тривалості навчання, очікувано 31 серпня 2023 року. Вартість плати за навчальною програмою стандартної тривалості складає 863,33 євро щомісячно.
Проте позовна заява та заява про зміну предмета позову, не містять жодних обґрунтувань необхідності стягнення з ОСОБА_1 аліментів щомісячно, обґрунтованості визначеного позивачем розміру заявлених до стягнення аліментів. 
Так, у позовній заяві, окрім посилання на витрати, які вже були понесені позивачем, та у стягненні яких відмолено судом першої інстанції, ОСОБА_2 , зазначено, що він змушений здійснювати додаткові витрати на проживання та харчування в Берліні на період навчання. 
За таких обставин, суд першої інстанції, присудивши до стягнення з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01 вересня 2020 року саме на підставі вищезазначеного договору про навчання, фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем вимога про стягнення аліментів щомісячно цим договором не обґрунтовувалась. 
Крім того, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із частиною першою статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Статтею 200 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.
Так, слід звернути увагу, що суд першої інстанції визначаючи аліменти у розмірі 2500 грн. щомісячно не виклав мотиви, на яких базується вказаний розмір аліментів. 
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» у 2021 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
При цьому, визначивши аліменти у розмірі 2500 грн., суд першої інстанції фактично стягнув з ОСОБА_1 аліменти, розмір яких перевищує прожитковий мінімум встановлений для працездатних осіб, в той час як сімейним законодавством встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.
Будь-яких доказів вартості підручників, проїзду до навчального закладу, тощо, матеріали справи не містять.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.
Так, в матеріалах справи міститься копія трудової угоди, укладеної між ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за якою останній зайняв посаду помічника ведення справ, представлення інтересів від імені ОСОБА_3 і ведення бухгалтерії, всіх справ, пов`язаних з приватним підприємництвом (т. 1 а.с. 193).
Пунктом 6 угоди сторони визначили, що оплата за виконану роботу провадиться за домовленістю, залежно від обсягів виконаної роботи та фактично витраченому часу, але не менше мінімальної заробітної плати встановленої законом.
Разом з тим, з довідки Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 24 листопада 2012 року вбачається, що інформація про доходи ОСОБА_1 за 2020 рік відсутня (т. 2 а.с. 29).
Згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування  (ч. 1 ст. 80 ЦПК України)
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Проте, аналізуючи обставини справи колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявність у відповідача будь-якого доходу, чи майна, за рахунок чого він мав би можливість надавати матеріальну допомогу синові, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Окрім того, ОСОБА_2 не доведено існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не наведено мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком. При цьому, ОСОБА_1 зазначається, що навчання дитини у Німеччині відбувається без його згоди, натомість ним пропонувався варіант отримання освіти в України за бюджетні кошти в ЗНУ. 
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про скасування Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 рокуна підставі ст. 376 ЦПК України та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 рокуу цій справі - скасувати та ухвалити нову постанову, якою:
«У задоволені позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів- відмовити.»
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: