ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1822/22 Справа № 205/5937/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, –

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Позовна заява, мотивована тим, що йому на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2006 року у справі № 2-887/2006 належить в цілому право власності на виробничо-побутову будівлю літ. Б-2, загальною площею двох поверхів 640,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту на першому поверсі вказаної будівлі, серед інших приміщень, розташоване приміщення гаражу № НОМЕР_1 площею 18,4 кв.м., яке є невід`ємною частиною всієї вказаної вище будівлі. У червні 2018 року йому стало відомо, що зазначеним приміщенням гаражу № НОМЕР_1 користується відповідач, а саме встановив на двері гаражу свій замок, зберігає в гаражі свої речі та автомобіль. У зв`язку із цим він, починаючи з вказаного часу, неодноразово в усній формі пропонував відповідачу звільнити приміщення гаражу, але він відмовився від цього, посилаючись на те, що саме він є власником цього гаражу на підставі договору купівлі-продажу, який він йому надасть, але, до цього часу відповідач не надав йому ніяких правовстановлюючих документів про його право власності на спірний гараж та не звільняє його.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні належним йому на праві особистої приватної власності приміщенням гаражу № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з цього приміщення відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. А також, особистим сповіщенням про день та час розгляду справи представника позивача, апелянта у справі ОСОБА_1 - адвоката Вовчук О.Ю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що спірним приміщенням є гараж № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125046683 від 23.05.2018 року ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2006 року у справі № 2-887/2006, належить в цілому право власності на виробничо-побутову будівлю літ. Б-2, загальною площею 640,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5). Відповідно до технічного паспорту на першому поверсі вказаної будівлі, серед інших приміщень, розташоване приміщення гаражу № НОМЕР_1 площею 18,4 кв.м., яке є невід`ємною частиною всієї вказаної вище будівлі (а.с.21-24).
А саме, ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2006 року визнано мирову угоду, укладену 15 лютого 2006 року між ВАТ “Запорізький асфальтобетонний завод” м. Запоріжжя, ТОВ фірма “ВВС” м. Дніпропетровськ,  ОСОБА_1  на наступних умовах: “Визнати за громадянином ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на двоповерхову адміністративно-побутову будівлю розташовану за адресою:  АДРЕСА_2 , яка складається з: капітальної виробничо-побутової будівлі, загальною площею приміщень першого поверху літ. “Б-2” 390,1 кв.м.; капітальної виробничо-побутової будівлі, загальною площею приміщень другого поверху “Б-2” 250,6 кв.м; всьго по будівлі літ. “Б-2” 640,7 кв.м. Споруд до будівлі: сходів літ. “б”, металеві, площею 14,5 кв.м.; альтанки (тимчасова) літ. “Д”, площею 20,6 кв.м.; гаражу (тимчасовий) літ. “В”, площею 7,5 кв.м.; хвіртки “1” металева в цементованих стовпах; огорожі “2” залізобетонні плити в металевих стовпах h-3.00, площею 70,5 кв.м.; воріт “3” металеві в металевих стовпах h-4, площею 22,0 кв.м.; воріт “4” h-3, площею 9,0 кв.м.; “І” відмостки 46,7 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ВАТ “Запорізький асфальтобетонний завод” м. Запоріжжя, ЄДРПОУ 03327144, 523 867 грн. Стягнуто з ТОВ фірма “ВВС” м. Дніпропетровськ на користь ВАТ “Запорізький асфальтобетонний завод” м. Запоріжжя судові витрати по справленню державного мита в сумі 2 620 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ “Запорізький асфальтобетонний завод” м. Запоріжжя судові витрати по справленню державного мита в сумі 2 620 грн. Закрито провадження у справі за позовом ВАТ “Запорізький асфальтобетонний завод” м. Запоріжжя, ЄДРПОУ 03327144, до ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , ТОВ фірма “ВВС”, ЄДРПОУ 19153479, м.Дніпропетровськ, про розірвання договору купівлі-продажу.

Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.03.2021 року апеляційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволена частково, та скасована ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2006 року, якою затверджено мирову угоду між ВАТ “Запорізький асфальтобетонний завод” м. Запоріжжя, ТОВ фірма “ВВС” м. Дніпропетровськ та ОСОБА_1 , справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.122-124).

Вказана двоповерхова адмінстративно-побутова будівля та гаражі розташовані на земельній ділянці державного вищого навчального коледжу “ДТЕК” за адресою: АДРЕСА_1 . Другий поверх цієї адміністративно-побутової будівлі розташований над гаражами, а разом усі пять обєктів нерумості (чотири гаражи та будівля ОСОБА_1 ) складають єдиний будівельний комплекс і фактично знаходяться на одній земельній ділянці поруч із будівлями державного вищого навчального коледжу “ДТЕК” за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Ленінської ради народних депутатів №1353 від 18.11.2005 року гараж, що знаходиться в єдиному будівельному комплексі двоповерхової адміністративно-побутової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 переоформлено на ОСОБА_6 , який належав ОСОБА_7 (а.с. 75-81,95, 103).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме не надано належних та допустимих доказів належності спірного гаражу саме позивачеві, що могло б слугувати правовою підставою для звернення до суду з відповідними позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 09.11.1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц.

Як роз`яснено в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, порушується його право власності чи законного володіння.

Відтак, вказане в сукупності з положеннями статей 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.

Виходячи з аналізу вказаних норм права, визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження того, що гараж № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 як власнику, відповідно, суд позбавлений можливості розглянути заявлену ним вимогу про усунення перешкод у користуванні гаражем та виселення відповідача, оскільки такий не є на цей час володільцем спірного приміщення, а отже його право апріорі не може бути порушеним. За наведених обставин право на звернення з вимогою про усунення перешкод у користуванні гаражем та/або виселення належить виключно власнику такого майна.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належного, достатнього та допустимого доказу, який підтвердив би факт належності спірного гаражу № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 , саме позивачеві, що могло б слугувати правовою підставою для звернення до суду з відповідними позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Станом на час судового розгляду цієї справи право власності на спірний гараж в порядку передбаченому законом за жодною особою, зокрема і за позивачем, не зареєстроване.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не набув права власності на нерухоме майно відповідно до статті 328 ЦК України, а тому і звертатись до суду з позовом відповідно до статті 391 ЦК України та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, не має права.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко