П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/11931/21	

Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 07 жовтня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі № 420/4559/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 , за період з 15.01.2021 року по 10.06.2021 року в розмірі 107922 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 року по справі 420/4559/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурори, яким, зокрема, позивача поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органах прокуратури або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої звільнено в Одеській обласній прокуратурі. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 залишено без змін. На виконання рішення у справі № 420/4559/20, наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 10.06.2021 року № 1319к наказ прокурора Одеської області від 29.04.2020 № 766к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органах прокуратури. Тобто, з 14.01.2021 по 10.06.2021 рішення суду в частині поновлення на посаді не виконувалось, що є затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, тому є підстави стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення є відповідною підставою для звернення до суду.
Відповідач проти задоволення позову заперечував.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі № 420/4559/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 , за період з 15.01.2021 року по 10.06.2021 року в розмірі 108020 грн.
Стягнуто з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1079,22 грн. (тисяча сімдесят дев`ять гривень двадцять дві копійки).
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Одеська обласна прокуратура подала на зазначене рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що задовольняючи позовні вимоги та стягуючи середній заробіток за час затримки виконання рішення, судом першої інстанції не надано оцінки доводам відповідача про відсутність доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність, а також наявність обставин неможливості його виконання. Посилаючись на приписи ст.ст. 21, 24 КЗпП України, апелянт зазначає, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою для видання якого є відповідна письмова заява особи. Однак, ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що увесь період, за який судом стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, позивач працювала в Одеській обласній прокуратурі, отримувала заробітну плату та до 07.06.2021р. не вчиняла жодних дій, направлених на виконання судових рішень по справі № 420/4559/20 щодо поновлення на посаді прокурора. Не подавала жодної заяви про поновлення на посаді прокурора, що свідчило про відсутність наміру та волевиявлення її як держслужбовця Одеської обласної прокуратури бути поновленою на посаді та припинити дію контракту про проходження державної служби. Підставою для виплати незаконно звільненому працівнику зазначеного середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Право позивача претендувати на стягнення  середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі закон пов`язує виключно із виданням відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд має встановити також вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі. В даному ж випадку, як наголошує апелянт, позивачем не надано належних доказів відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення. Також, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував, що обласна прокуратура без зайвих зволікань, добровільно, одразу ж після надходження заяви від ОСОБА_1 від 07.06.2021р., припинила дію контракту про проходження останньою державної служби та поновила її на відповідній посаді. 
Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Згідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14.01.2021 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/4559/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування наказу, рішення кадрової комісії, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії №1 від 10.04.2020 №256 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. Визнано протиправним та скасовано наказ №766к від 29.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.04.2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органах прокуратури або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої звільнено в Одеській обласній прокуратурі. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 30.04.2020 по 14.01.2021 р.) у сумі 190 115, 20 гривень, з урахуванням обов`язкових податків і зборів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
19.05.2021 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 року залишено без змін.
10.06.2021 року Одеською обласною прокуратурою прийнято Наказ № 1319к, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органах прокуратури (а.с.67).
Позивач вважає, що відповідач, внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі в органах прокуратури, має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 15.01.2021 року по 10.06.2021 року в розмірі 107922 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того , що відповідачем було допущено затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відтак у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП України з 15.01.2021р. по 10.06.2021р.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В силу вимог ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Приписами ст. 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з ч.ч. 1, 7 ст.235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Аналогічна за змістом норма міститься в п.3 ч.1 ст.371 КАС України, згідно якої негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Згідно ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Колегія суддів зазначає, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі виплаті не підлягає.
Слід зазначити, що згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Приписами ст. 1 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до ч. 2 ст. 65 Закону № 1404 рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Колегія суддів, аналізуючи норми КЗпП України, зокрема положення ст. 236 вказаного Кодексу звертає увагу на те, що добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі, або відкриття виконавчого провадження, тощо.
Таким чином, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
За ст.236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Апеляційний суд вважає доцільним зазначити, що згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.06.2019 у справі №826/18436/16, наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, урахованій судом першої інстанції в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.09.2020 у справі № 130/2249/15-ц, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважиш причин негайно після проголошення судового рішення.
Судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021р. року по справі № 420/4559/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органах прокуратури або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої звільнено в Одеській обласній прокуратурі - виконано відповідачем в частині поновлення 10.06.2021р. шляхом прийняття Одеською обласною прокуратурою Наказу №1319к, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органах прокуратури (а.с. 67).
Тобто, фактично, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021р. по справі № 420/4559/20, в період з 15.01.2021р. по 10.06.2021р. в добровільному порядку не було виконане.
Враховуючи наведене, а також те, що позивача поновлено на посаді 10.06.2021р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на стягнення середнього заробітку за період з 15.01.2021р. по 10.06.2021р.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури, апеляційний суд вважає за доцільне наголосити, що відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Судова колегія враховує, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.
Як встановлено ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц та від 27.06.2019 у справі №821/1678/16.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП).
Як було встановлено у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 року по справі № 420/4559/20, згідно довідки Одеської обласної прокуратури №118 від 02.07.2020 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 1080,20 грн.
Кількість робочих днів у періоді з 15.01.2021 року по 10.06.2021 року становить 100 робочих днів.
Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі становить 108020 грн (1080,20 х 100).
Отже, судом першої інстанції вірно обраховано середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 .
Жодних обґрунтувань на спростування обрахованої судом першої інстанції суми апелянтом у скарзі не наведено.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 420/11931/21- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.