Справа № 461/2004/21                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/2398/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 46

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року в складі судді Романюка В.Ф. у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності, а також додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду,-
встановив:
У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності, а також додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду.
Вимоги обгрунтовує тим, що 27 липня 2002 року в результаті падіння військового літака СУ-27УБ під час авіашоу на Скнилівському летовищі ОСОБА_1 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у виді забою головного мозку важкого ступеня, крововиливи в речовину головного мозку, перелом правої ключиці. Позивач був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, що підтверджується вироком Військового апеляційного суду центрального регіону України від 23.06.2005 у кримінальному провадженні про обвинувачення військових службових осіб Військово-повітряних Збройних Сил України («Скнилівська трагедія»). 
В результаті отриманої травми за висновком МСЕК від 28.02.2004 ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності зі втратою професійної працездатності, безтерміново, а за висновком МСЕК від 14.05.2004 ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності з втратою 100% професійної працездатності, безтерміново. 
Після переогляду за висновком МСЕК від 06.06.2006 позивачу була встановлена І група інвалідності та визначено, що ОСОБА_1 не здатний до самообслуговування та потребує стороннього догляду. Згідно висновку експерта №150 від 28.12.2007 стійка втрата працездатності у ОСОБА_1 складає 100% безтерміново. 
Позивач зазначає, що з дня винесення Галицьким районним судом м. Львова попереднього рішення від 10.06.2020, яким на його користь стягнуто відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності, в розмірі мінімальної заробітної плати за період з 01.03.2019 по 29.02.2020 та відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на побутову допомогу та 1/4 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на звичайний догляд, за період з 01.03.2019 року по 28.02.2020 року продовжує хворіти та потребує стороннього догляду. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності, а також додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляу – задоволено.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності, в розмірі мінімальної заробітної плати за період з 01.03.2020 року по 28.02.2021 року, в розмірі 60338,00 грн.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на побутову допомогу та 1/4 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на звичайний догляд, за період з 01.03.2020 року по 28.02.2021 року в розмірі 45253, 50 грн.
Судові витрати компенсовано за рахунок держави.
Рішення суду оскаржив представник Міністерства оборони України Шведа О.Б., вважає, що при ухваленні такого суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому таке має бути скасовано.
Стверджує, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували використання додаткових коштів на свій догляд, викликаних необхідністю стороннього догляду, зокрема в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати – на побутову допомогу та 1/4 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на звичайний догляд, за період з 01.03.2020 по 28.02.2021, які складають 45253,5 0 грн., тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
29.10.2021 на адресу апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , у яких покликаючись на хронологію подій спірних правовідносин, встановлені обставини та висновки судово-медичних експертиз, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності, а також додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Слідуючи принципу диспозитивності та керуючись вимогами ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє оскаржуване рішення виключно в межах доводів апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обставини отримання позивачем ОСОБА_1 травм, що стали причиною втрати працездатності, встановлені судовими рішеннями, тому не доказуються при розгляді даної справи.
Врахувавши те, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та відповідні положення закону про розмір мінімальної заробітної плати за спірний період, суд дійшов висновку, що заборгованість по відшкодуванню втраченого заробітку (доходу), у зв`язку з втратою загальної працездатності за період з 01.03.2020 по 28.02.2021 складає 60338,00 грн.
Застосувавши ці ж розміри мінімальної заробітної плати за відповідний період, суд стягнув відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на побутову допомогу та 1/4 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати на звичайний догляд, за період з 01.03.2020 по 28.02.2021 в розмірі 45253, 50 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
27 липня 2002 року під час проведення авіаційно-спортивного свята на аеродромі спільного базування» Львів» (Скнилів) відбулося падіння військового літака СУ-27 УБ № 42 Військово-повітряних сил України, який належав Міністерству оборони України.
Вироком військового апеляційного суду Центрального регіону України від 23 червня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Військової судової колегії Верховного Суду України від 02 березня 2006 року, встановлено вину посадових осіб Міністерства оборони України в падінні військового літака.
Позивача ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальній справі про обвинувачення службових осіб Військово-Повітряних Збройних Сил України у Скнилівській трагедії. Внаслідок катастрофи літака СУ-27 позивачу спричинено тяжкі тілесні ушкодження.
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що обставини отримання ОСОБА_1 травм, що стали причиною повної втрати працездатності, встановлені рішеннями судів різних інстанцій, які набрали законної сили, відтак в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Згідно із висновком медичної експертизи № 150 від 28 грудня 2007 року позивач отримав черепно-мозкову травму  у виді забою головного мозку важкого ступеня з крововиливами в речовину та під оболонку головного мозку з переважним ураженням лівої його половини, перелом правої ключиці. У зв`язку з наслідками перенесеної черепно-мозкової травми стійка втрата працездатності ОСОБА_1 складає 100% безстроково. 
Відповідно до висновків МСЕК, а саме: витягу з акту серії ЛВА-1 № 134481 від 28 лютого 2004 року, ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності безстроково. У діагнозі МСЕК зазначено, що захворювання є наслідком травми 2002 року, отриманої при аварії військового літака (Скнилівська авіакатастрофа.
Після повторного переогляду від 06 червня 2006 року, складено висновок лікарської комісії про встановлення позивачу ОСОБА_1 безтерміново І група інвалідності, у якому зазначено, що позивач потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 15).
Потреба позивача у постійному сторонньому догляді та його нездатність до самообслуговування підтверджуються також висновками лікарської комісії Львівського міського психоневрологічного диспансеру № 160 від 08 липня 2005 року та № 170 від 09 червня 2006 року.
Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом (ч. 3 ст. 166 ЦК України).
Відповідно до ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Згідно із ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить переконання про те, що висновок суду першої інстанції про заподіяння позивачу шкоди каліцтвом, визнання його інвалідом 1 групи, відтак наявності у нього права на відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати загальної працездатності є обґрунтованим та фактично констатацією обставин які мали місце та в силу вимог закону є підставою для відповідних правовідносин. 
Оскільки позивач ОСОБА_1 на час ушкодження здоров`я не працював, втрачений заробіток правильно нарахований виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у сумі 60338,00 грн. за період з 01 березня 2020 року по 28 лютого 2021 року, а додаткові витрати, викликані необхідністю стороннього догляду за цей період у сумі 45253,50 грн.
Колегія суддів виходить з того, що поняття мінімальної заробітної плати розкрито у ЗУ «Про оплату праці» і таке полягає у тому, що це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати за період 01.03.2020 – 31.08.2020 встановлено в розмірі 4723, 00 грн.; з 01.09.2021 по 01.01.2021 – 5000, 00 грн.
Згідно з законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати за період 01.01.2021 – 28.02.2020 встановлено в розмірі 6000, 00 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що загальна заборгованість по відшкодуванню втраченого заробітку (доходу), у зв`язку із втратою загальної працездатності за період з 01.03.2020 по 28.02.2021 складає: (4723 грн. * 6 місяців ) + (5000 грн. * 4 місяці) + (6000 грн. *2 місяці) = 60338,00 грн.
Як роз`яснено у п. 19 Постанові Пленуму ВСУ від 27.03.1992р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" для інвалідів І групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається. Розмір витрат на необхідний  догляд не може бути меншим на місяць від половини мінімальної заробітної плати - на постійний сторонній догляд; чверті - на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо).
Враховуючи наведене, заборгованість по відшкодуванню додаткових витрат викликаних необхідністю стороннього догляду за період з 01.03.2020 по 28.02.2021 - на побутову допомогу складає: (4723 грн. * 6 місяців) / 2 + (5000 грн. * 4 місяці) / 2 +(6000 грн. * 2 місяці) / 2 = 30169,00 грн.
На звичайний догляд, 15084, 50 грн., а саме (4723 грн. * 6 місяців) / 4 + (5000 грн. * 4 місяці) /4+(6000 грн. * 2 місяці) / 4.
Всього заборгованість по відшкодуванню додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду за період з 01.03.2020 по 28.02.2021 складає 45253,50 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем підставності його вимог спростовуються матеріалами справи, а саме висновками експерта, висновками МСЕК, довідками закладів охорони здоров`я, які містять відомості щодо втрати ОСОБА_1 загальної працездатності та необхідності стороннього догляду, внаслідок падіння військового літака СУ-27УБ.
Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, тому підстави для задоволення скарги, відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк