ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" березня 2022 р.                                                                 Справа №914/1567/21
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі:
головуючого (судді доповідача):                                                   Кордюк Г.Т.
суддів:                                                                                Кравчук Н.М.
                                                                                          Плотніцького Б.Д.
без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України» б/н від 25.10.2021 (вх.№01-05/3601/21 від 28.10.2021)
на рішення Господарського суду Львівської області від 10.08.2021, суддя: Кидисюк Р.А., м. Львів, повний текст рішення складено 11.08.2021,
у справі №914/1567/21
за позовом Приватного підприємства «Еко-сервіс Лева», м. Львів
до відповідача Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оброни України «Армія України», м. Львів
про стягнення 126 209,49 грн.

ВСТАНОВИВ:

04.06.2021 у Господарський суд Львівської області звернулось Приватного підприємства «Еко-сервіс Лева» з позовом до Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України» про стягнення 126 209,49 грн.
Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача по утриманню та обслуговуванню нерухомого майна, комунальних послуг, плати за землю №01-012016 від 04.01.2016, як наслідок з метою уникнення відключення електропостачання усієї будівлі, в тому числі і орендованих приміщень, позивач на підставі укладеного договору №15DS/088 про виконання обов`язку боржника іншою особою від 08.12.2015 самостійно поніс витрати з оплати рахунків за спожиту електроенергію, щодо заміни електричного лічильника та його опломбування, а також витрати для введення в експлуатацію вантажного ліфта. Відтак, просить суд стягнути з відповідача суму понесених витрат.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.08.2021 у справі №914/1567/21 вищезазначений позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України» на користь Приватного підприємства «Еко-сервіс Лева» 126 209,49 грн., 2270,00 грн. судового збору та 5200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Місцевий господарський суд встановивши всі елементи складу цивільного правопорушення дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову позивача про відшкодування завданих збитків.
Не погодившись з вказаним рішенням Державне підприємство «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 25.10.2021 (вх.№01-05/3601/21 від 28.10.2021) у якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 10.08.2021 у справі №914/1567/21 та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:
1)суд першої інстанції не врахував, що грошові кошти, які сплачувались позивачем згідно з договором №15DS/088 від 08.12.2015 про виконання обов`язку боржника іншою особою, зараховувались відповідачем у рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем, яка виникла внаслідок невідшкодування плати за землю у період до 02.09.2019 за договором №01-012016 від 04.01.2016 про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача по утриманню та обслуговуванню нерухомого майна, комунальних послуг, плати за землю;
2)висновок місцевого господарського суду про те, що Державне підприємство «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України» є належним відповідачем по справі, не відповідає фактичним обставинам, які були відомі позивачу однак не доведені до відома суду, про те, що починаючи з 03.09.2019 балансоутримувачем будівлі за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 38, є Квартирно-експлуатаційному відділу м. Львова, а не Державне підприємство «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України», що підтверджується наказом Міністра оборони України за №473 від 28.08.2019 та передавальним актом від 03.09.2019, які є загальнодоступними;
3)обізнаність позивача про зміну балансоутримувача будівлі за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 38, підтверджується рішенням Господарського суду Львівської області від  03.11.2020 у справі №914/27/20;
4)суд першої інстанції задоволив вимоги позивача про відшкодування з відповідача витрат для введення в експлуатацію вантажного ліфта на загальну суму 6 467,51 грн. та витрати щодо заміни електричного лічильника для ДП ВПП МОУ «Армія України» та опломбування його на вимогу ПАТ «Львівобленерго» на суму 4 841,30 грн., за відсутності належних та допустимих доказів.
Позивач не скористався правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Частиною десятою статті 270 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 7 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня становить 2270 гривень.
Оскільки ціна позову в даній справі становить 126 209,49 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 227 000,00 грн. (2270,00 грн. * 100), то апеляційний господарський суд в силу ч. 10 ст. 270 ГПК України розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно зі встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставини, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що починаючи з 2015 року Приватне підприємство «Еко-сервіс Лева» орендує нерухоме державне майно – вбудовані нежитлові приміщення виробничого корпусу, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 38, загальною площею 721 кв.м. на підставі договорів оренди нерухомого державного майна №138 від 31.08.2015, №179 від 04.11.2015, №59 від 05.05.2017, №88 від 27.07.2018.
Орендодавцем за цими договорами оренди є Регіональне відділення фонду державного майна у Львівській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.
Балансоутримувачем цього державного майна згідно п. 1.1. цих договорів оренди є Державне підприємство «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України».
Судом встановлено, що з метою належного утримання будівлі за адресою м. Львів, вул. Тернопільська, 38, та її експлуатації, було укладено два договори: 
(1)тристоронній договір №15DS/088 від 08.12.2015 за умовами якого у відповідності до статті 528 ЦК України балансоутримувач - ДП ВПП МОУ «Армія України» покладає, а орендар - ПП «Еко-сервіс Лева» приймає на себе обов?язок виконання всіх грошових зобов`язань перед ПАТ «Львівобленерго» щодо оплати спожитої ним активної та реактивної електричної енергії, понадлімітного споживання електричної енергії, пені, 3% річних, інфляційних втрат, повторного підключення згідно з договором про постачання електроенергії №60740 від 18.07.2006, укладеного між ДП ВПП МОУ «Армія України» і ПАТ «Львівобленерго»;
(2)двосторонній договір №01-012016 від 04.01.2016 за умовами п. 1.1 якого балансоутримувач - ДП ВПП МОУ «Армія України» забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, а також утримання прибудинкової території, а орендар - ПП «Еко-сервіс Лева» бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до площі в цій будівлі, яку він займає, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договори №15DS/088 від 08.12.2015 та №01-012016 від 04.01.2016, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідні договори набрали чинності.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що протягом тривалого часу відповідач фактично не веде власної господарської діяльності і не має прибутків, а з 07.08.2018 перебуває в стані припинення за рішеннями засновника – Міністерства оборони України. 
Окрім того з листів відповідача, які направлялись на адресу позивача, у 2013 році Сихівським ВДВС ЛМУЮ накладено арешт на всі рахунки підприємства і всі кошти, які надходили на рахунки, стягувались виключно в погашення заборгованості по заробітній платі, пізніше по податках.
Як наслідок, у відповідача, як балансоутримувача орендованого позивачем майна, об`єктивно не було жодної можливості здійснювати оплати за комунальні послуги чи нести будь-які інші витрати по утриманню цього державного майна.
Під час розгляду справи в суді в першої інстанції ці обставини відповідачем не заперечувались, докази на підтвердження протилежного - не надавались.
Така ситуація загрожувала орендарям відключенням електропостачання та припиненням надання інших важливих комунальних послуг, без яких було б неможливим цільове використання орендованого майна, зокрема, у випадку позивача, як це передбачено п.1.3. договору оренди – з метою розміщення суб`єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (майстерня з ремонту електропобутових товарів).
Відтак, з метою уникнення відключення електропостачання усієї будівлі, в тому числі і орендованих приміщень, позивач самостійно оплачував виставлені ПАТ «Львівобленерго» рахунки за спожиту електроенергію, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с.28-43).
Крім того, позивач поніс інші витрати відповідача як балансоутримувача у зв`язку з неможливістю останнім самостійно виконати свої обов`язки, а саме: (1)витрати для введення в експлуатацію вантажного ліфта на загальну суму 6 467,51 грн., що підтверджується договором №097-07-19 та актом №1 від 29.07.2019 про приймання-передачу виконаних робіт; (2)витрати щодо заміни електричного лічильника для ДП ВПП МОУ «Армія України» та опломбування його на вимогу ПАТ «Львівобленерго» на суму 4 841,30 грн.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач відшкодував позивачу понесені ним витрати по утриманню та обслуговуванню нерухомого майна, комунальних послуг, плати за землю. 
У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 126 209,49 грн. (з урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення позовних вимог). 
Претензії позивача до відповідача з вимогами погасити заборгованість залишені відповідачем без відповіді та реагування.
Отже, спір у даній справі виник з приводу наявності чи відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які сплачені останнім з метою утримання оренднованої ним будівлі.
При укладенні вищезазначених договорів оренди, в яких позиваче є орендарем, застосовувались приписи Закону України «Про оренду державного та комунального майна» за №2269-XII від 10.04.1992.
Зокрема, частиною другою статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» за №2269-XII від 10.04.1992 передбачено, що методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.
Натомість що пунктом 3 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, визначено, що витрати на утримання орендованого майна не включаються до плати за оренду індивідуально визначеного майна.
Отже в силу зазначених вище законодавчих приписів до складу орендної плати за договорами оренди індивідуально визначеного майна державної власності не входять:
1)витрати на утримання орендованого майна (комунальні послуги, послуги з управління об`єктом нерухомості, витрати на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість ремонту та техобслуговування інженерного обладнання і внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі тощо);
2)компенсація витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою.
Складовою частиною господарської діяльності з нерухомим майном є як придбання власником такого майна певних товарів та отримання низки послуг, пов`язаних з необхідністю утримання такого майна (теплова та електрична енергія, природний газ, послуги з водопостачання, водовідведення, охорони, інших супутніх товарів/послуг тощо (далі - комунальні послуги та енергоносії), сплата податків, пов`язаних з рухомим/нерухомим майном (транспортний податок, земельний податок, орендна плата за землю, податок на нерухоме майно), так і перенесення вартості таких витрат на вартість готової продукції чи послуг, у тому числі і формування з урахуванням таких витрат розміру орендної плати за рухоме/нерухоме майно (в такому випадку перераховані витрати будуть визнані такими, що використані орендодавцем в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності).
Пунктом 11 Методитики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, передбачалось, що витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині - пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі. 
Тому з метою компенсації зазначених витрат орендар та орендодавець регламентовували проведення розрахунків в окремому договорі про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, примірну форму якого затверджено наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000.
Проаналізувавши положення вказаного наказу Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000, апеляційний господарський суд доходить до висновку, що суть таких договорів полягала в тому, що бюджетна установа - орендодавець бере на себе всі витрати, пов`язані з експлуатацією приміщення (тобто орендодавець повністю сплачує вартість витрат на утримання орендованого майна та користування земельною ділянкою під ним), а орендар перераховує орендодавцеві грошові кошти як відшкодування понесених орендодавцем витрат. У такий спосіб орендодавець фактично надаває орендарю безоплатну послугу зміст якої полягає в організації належного справляння (здійснення бухгалтерського розрахунку та фактичної оплати) замість нього витрат, які необхідні для утримання об?єкта оренди державної власності та користування земельною ділянкою під цим об?єктом. При цьому безоплатний характер цієї послуги проявляється в тому, що орендар відшкодовує орендодавцю лише фактичні витрати без додаткової оплати послуги організації належного справляння цих фактичних витрат.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За положенням частини 1 статті 904 Цивільного кодексу України, за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
З огляду на це договори про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, надання комунальних послуг та плати за землю, за своєю правовою природою є договорами про надання послуг на безоплатній основі.
Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Встановлюючи певні умови виконання зобов`язань в договорі сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядочність сторін під час виконання договору.
Водночас, недотримання вищезазначених умов виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків по договору, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору, що є недопустимим.
В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 614 ЦК України). Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Інститут відшкодування шкоди в цивільному законодавстві – це інститут, що забезпечує реакцію суспільства на порушення норм права та виконує відновлювальну функцію, спрямовану на приведення майнового стану потерпілого до стану, що існував до правопорушення. За своєю суттю інститут відшкодування шкоди також відіграє допоміжну роль у забезпеченні виконання функцій іншими інститутами.
Відшкодування збитків – це одна з форм цивільно-правової відповідальності, яка залежно від підстав виникнення поділяється на договірну та позадоговірну.
Відповідальність, що настає в разі завдання будь-кому протиправної шкоди, коли заподіювач не перебуває в договірних відносинах із потерпілим, є деліктною (позадоговірною) відповідальністю. 
Отже, слід розрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (ст. 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок заподіяння шкоди (глави 82 ЦК України).
Аналогічні правові висновки викладено в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/6702/17 та пунктах 27-29 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/2436/17.
Перевіривши обгрунтованість позовних вимог про відшкодування відповідачем на користь позивача грошових коштів, які ним заявлені у позові, апеляційний господарський суд зазначає, що правові підстави відшкодування витрат за електроенергію та правові підстави інших витрат на утримання будинку (а саме: експертного обстеження та технічного огляду ліфта) - різняться.
З тристороннього договору №15DS/088 від 08.12.2015, який укладений між балансоутримувачем - ДП ВПП МОУ «Армія України», орендарем - ПП «Еко-сервіс Лева» та постачальником електроенергії - ПАТ «Львівобленерго», вбачається, що позивач заміняє відповідача у виконанні перед постачальником електроенергії обов?язку за договором №60740 від 18.07.2006 щодо оплати поставленої електроенергії.
Так, відповідно до положень статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, у позивача виникло право на відшкодування витрат за електроенергію внаслідок того він на підставі п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України замінив кредитора (ПАТ «Львівобленерго») у зобов?язанні (суброгація). Тобто, внаслідок того, що позивач замість відповідача оплатив вартість спожитої електроенергії, зобов?язання відповідача оплатити вартість поставленої електроенергії не припинилось, а продовжує існувати, однак у цьому правовідношенні управлена сторона (кредитор) змінилась з ПАТ «Львівобленерго» на позивача, який має право вимагати виконання цього обов?язку.
Разом з тим підпунктом 2.2.2 договору №01-012016 від 04.01.2016 передбачено, що балансоутримувач зобов`язується забезпечувати безперебійну роботу інженерних комунікацій, а підпунктами 2.3.3.-2.3.6. передбачено право орендаря власними силами проводити прибирання прилеглої території, спільних приміщень, вивозити сміття, освітлювати прилеглу територію, проводити оплату за електропостачання та водопостачання і водовідведення, а також вимагати від балансоутримувача відшкодування збитків, понесених внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань за цим договором, у судовому порядку (пп. 2.3.3.).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи наявні платіжні доручення, згідно з якими позивач систематично сплачував замість відповідача рахунки за електроенергію, які виставлені ПАТ «Львівобленерго», а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування вартості сплаченої позивачем електроенергії, незважаючи на те, що неправильно кваліфіковано спірні правовідносини.
Тобто відповідач не виконував взяті на себе обо?язки за договором №01-012016 від 04.01.2016 щодо утримання орендованої позивачем будівлі, в свою чергу позивач з власної ініціативи виконував ці обов?язки замість відповідача. Після сплати платежів замість відповідача зобов?язання, яке виникло на підставі укладеного між сторонами в даній справі договору №01-012016 від 04.01.2016, припинилось в силу приписів ч. 1 ст. 606 ЦК України, оскільки боржник і кредитор поєднались у одній особі - позивачеві. Тобто позивач поніс витрати, яких не мав нести, хоча зобов?язаною особою був відповідач, внаслідок чого став кредитор та боржником по відношенню самого себе. Незважаючи на це у позивача не виникло право на відшкодування цих витрат на утримання будинку, оскільки в такий спосіб він, як боржник, фактично виконав свої зобов?язання за договором №01-012016 від 04.01.2016. Стягнення цих сум на користь позивача призведе до того, що витрати на оплату електроенергії, яка спожита орендарем, покладатимуться на балансоутримувача, що не відповідає принципам справедливості.
В свою чергу необхідною передумовою для задоволення вимог позивача про відшкодування вартості інших витрат на утримання будинку (а саме: експертного обстеження та технічного огляду ліфта, а також витрати щодо заміни електричного лічильника для ДП ВПП МОУ «Армія України» та опломбування його на вимогу ПАТ «Львівобленерго») є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення.
Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
При цьому, позовні вимоги про стягнення збитків можуть вважатись законними та обґрунтованими в разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно чотирьох умов, якими є наявність правила поведінки, встановленого законом або договором та порушення такого правила поведінки винною особою (протиправність поведінки); наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони, вина особи, що завдала шкоду. Наявність всіх чотирьох складових правопорушення є необхідною вимогою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків.
При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки    із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Судами в даній справі встановлено, що відповідач на підставі договору №01-012016 від 04.01.2016 взяв на себе обов?язок щодо утримання орендованого позивачем будинку, однак цього об?язку не виконував, тому матеріалами справи підтведжено такий елемент складу цивільного правопорушенн як протиправність поведінки. З метою подальшого використання орендованої будівлі, позивач здійснив грошові витрати для її утримання, які документально підтвердив, а тому доведеним є факт задання шкоди. Разом з тим, позивачем не доведено наявність у спірному випадку безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача, оскільки завдання шкоди ані прямо, ані опосередкодавно не залежить від невиконання відповідачем свого обов?язку за договором. Фактично позивач з власної ініціативи здійснив спірні грошові платежі, а тому факт відвернення завдання шкоди залежав виключно від позивача. Наведене спростовує вину відповідача.
Відтак обгрунтованими є доводи апелянта про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат для введення в експлуатацію вантажного ліфта на загальну суму 6 467,51 грн., витрат щодо заміни електричного лічильника для ДП ВПП МОУ «Армія України» та опломбування його на вимогу ПАТ «Львівобленерго» на суму 4 841,30 грн.
При цьому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що починаючи з 03.09.2019 балансоутримувачем будівлі за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 38, є  не Державне підприємство «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України», а Квартирно-експлуатаційному відділу м. Львова, тому саме воно є належним відповідачем по даній справі, оскільки в матеріалах справи відсутній будь-який доказ, який би підтверджував, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова замінив відповідача у договірних зобов?язаннях. Покликання апелянта на рішенням Господарського суду Львівської області від  03.11.2020 у справі №914/27/20, яким підтверджено обізнаність позивача про зміну балансоутримувача будівлі за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 38, також не відіграє правового значення, оскільки факт зміни балансоутримувача орендованої позивачем будівлі, не тягне за собою автоматичної заміни сторони у договірних зобов?язаннях відповідача.
З огляду на це необгрунтованими є висновки місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.
Апеляційний господарський суд відхиляє, як такі, що документально непідтверджені, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що грошові кошти, які сплачувались позивачем згідно з договором №15DS/088 від 08.12.2015 про виконання обов`язку боржника іншою особою, зараховувались відповідачем у рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем, яка виникла внаслідок невідшкодування плати за землю у період до 02.09.2019 за договором №01-012016 від 04.01.2016 про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача по утриманню та обслуговуванню нерухомого майна, комунальних послуг, плати за землю.
З огляду на це апелянтом спростовано наведені висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення у зв?язку з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його висновки, а тому апеляційна скарга Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства України «Армія України» б/н від 25.10.2021 (вх.№01-05/3601/21 від 28.10.2021) підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду -  скасуванню.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства України «Армія України» б/н від 25.10.2021 (вх.№01-05/3601/21 від 28.10.2021) - задоволити.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 10.08.2021 - скасувати.
3.Прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
4.Стягнути з Приватного підприємства «Еко-сервіс Лева» на користь Державного підприємства «Видавничо-поліграфічне підприємство Міністерства оборони України «Армія України» судовий збір у розмірі 3405,00 грн. за подання апеляційної скарги.
5.Місцевому господарському суду видати наказ у порядку ст. 327 ГПК України.
6.Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
7.Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                             Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                 Кравчук Н.М.

Суддя                                                                                 Плотніцький Б.Д.