ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 лютого 2022 року           справа №360/8004/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 р. у справі № 360/8004/21 (головуючий І інстанції Шембелян В.С., повне судове рішення складено 14.12.2021 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування припису,-

                                                     УСТАНОВИВ:

13 грудня 2021 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшла заява Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації про забезпечення позову шляхом заборони Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці проведення позапланових заходів державного контрою у формі інспекційного відвідування Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації щодо перевірки стану виконання припису від 27.09.2021 № СМУ2396/1462/АВ/П та зупинення дію його наказу від 03.12.2021 № 2476 до прийняття законного рішення у справі.
В обґрунтування заяви зазначено, що під час перевірки головним державним інспектором відділу контролю східного напрямку управління з питань праці інспектором праці Східного міжрегіональне управління Державної служби з питань праці Бутковим О.В. винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 27.09.2021 №СМУ2396/1462/АВ/П з зазначенням строку усунення порушень/забезпечення додержання норм законодавства про працю 19.11.2021.
08 грудня 2021 року до суду Управлінням промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації поданий позов до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, предметом якого є визнання протиправними та скасування Припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 27.09.2021.
На даний час відповідачем відповідно до наказу від 03.12.2021 № 2476 призначено позаплановий захід державного контрою у формі інспекційного відвідування з 07.12.2021 по 20.12.2021 із зазначенням предмету здійснення інспекційного відвідування: перевірити стан виконання оспорюваного припису від 27.09.2021 № СМУ2396/1462/АВ/П. Проте це може призвести до незаконного притягнення позивача до відповідальності за невиконання вимог оспорюваного припису у встановлений ним строк, а також примусити позивача виконувати незаконний припис, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Крім того, очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у задоволенні заяви Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації про забезпечення позову у справі за позовом Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування припису відмовлено.
Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач в позовній заяві і доданих до неї доказів зазначив очевидні ознаки протиправності оспорюваного припису та зазначив про наслідки невжиття таких заходів, а саме, що це призведе до незаконного притягнення позивача до відповідальності за невиконання вимог оспорюваного припису у встановлений ним строк, а також примусити позивача виконувати незаконний припис. Вважає, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначає наступне.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Відповідно до ч. 1, 2 та 4 статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
За ч. 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За ч. 2 та 4 статті 151 КАС України, cуд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Заходи забезпечення позову, які застосовує суд, не можуть зупиняти, унеможливлювати або в інший спосіб порушувати безперервність процесу призначення, підготовки і проведення виборів.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 КАС України, у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.
Також, згідно з абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 дійшов висновку щодо застосування зазначених підстав забезпечення позову у адміністративній справі про таке:
“Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.”.
Отже, суд при вирішенні питання про забезпечення позову у кожному випадку, повинен виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. 
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 30.09.2019 у справі № 826/10936/18, від 22.11.2019 у справі №640/18007/18.
Тобто, заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.
Позивач, як підставу для задоволення заяви зазначає, що має місце очевидна протиправність оскаржуваного рішення, а наслідком дії вказаного рішення може істотно ускладнити і унеможливити виконання судового рішення та ефективний захисту його прав та інтересів.
Щодо посилання позивача на очевидну протиправність оскаржуваного рішення, суд зазначає наступне.
Верховний Суд, в своїй постанові від 10.04.2019 №826/16509/18 зазначив, що вирішуючи заяву, суд повинен був проаналізувати та оцінити ці доводи заявника. Щодо "очевидності" ознак протиправності наказу та порушення прав позивача, то пропри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх "якість": вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом.
Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч.2 ст.2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.
Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на позивача. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Як встановлено судом першої інстанції, до позову додано акт від 16 вересня 2021 року №СМУ 2396/1462/АВ, в якому зазначено, що при звільненні ОСОБА_1 позивач не здійснив з нею остаточного розрахунку і до цього часу має заборгованість з таких виплат.
В позовній заяві та в скаргах своїх позивач жодних заперечень стосовно самого факту наявності вказаної заборгованості не висловлював, отже фактично не заперечує дійсності таких обставин. Так само про відсутність такого правопорушення зі свого боку він не зазначає і в заяві про забезпечення позову.
На підставі цього акту винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства у сферах охорони праці, промислової безпеки від 27 вересня 2021 року №СМУ 2396/1462/АВ. Згідно з вимогами оскаржених пунктів припису позивача зобов`язано усунути виявлені в ході перевірки порушення, а саме:
-при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації здійснено не в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (пункт 1 припису).
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог підлягають встановленню під час розгляду справи по суті на підставі відповідних доказів.
Отже, позивач не навів жодних обставин, які свідчать про очевидність протиправності оскарженого рішення.
Щодо посилання апелянта на те, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд зазначає, що позивачем не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на те, що вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. 
Не наведено заявником й відомостей про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення прав позивача в такий мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль, або захист цих прав був би неможливий без вжиття судом заходів забезпечення позову.
Позиція заявника, покладена в основу мотивації заяви про забезпечення позову, ґрунтувалась на припущеннях й не була підтверджена жодними доказами.
Таким чином, позивачем не зазначено, які саме його права будуть порушені і їх неможливо буде поновити (необхідно буде докласти значних зусиль та витрат для захисту цих прав) в разі невжиття заходів забезпечення позову, адже положеннями частини 2 статті 150 КАС України передбачено забезпечення позову не у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, а у випадку необхідності докладання значних зусиль та витрат для виконання рішення суду або в поновленні порушених прав, або якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. 
Таким чином, з наведених позивачем обставин не вбачається очевидної протиправності дій відповідача, що є одним із критеріїв забезпечення позову в силу положень ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, а правомірність його дій підлягає дослідженню під час судового розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 р. у справі № 360/8004/21 - залишити без задоволення.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 р. у справі № 360/8004/21 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 08 лютого 2022 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:                                                                                          Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                                А.А. Блохін

                                                                                                                          І.В. Сіваченко