Номер провадження: 22-ц/813/2757/21 
Номер справи місцевого суду: 521/18648/16-ц
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

В Малиновський районний суд м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,0 кв.м. 
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він у 1996 році з метою задоволення потреб родини власними силами розпочав будівництво павільйону у АДРЕСА_1 , загальною площею 113 кв.м на підставі дозволу Іспекції ДАБК від 21.08.1996 року. 04 жовтня 1997 року складено Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації. У 2006 році Позивач вирішив провести реконструкцію нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без зміни геометричних розмірів, про що свідчить наданий дозвіл ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт Інспекцією ДАБК м. Одеси від 27.12.2006 року № 577/06. На підтвердження того, що будівельні роботи проводились саме ОСОБА_1 в Декларації зазначено останнього в якості замовника на проведення будівельних робіт та особою, яка визначена як відповідальна за їх проведення. 
ОСОБА_2 , не бажає визнавати за останнім право власності на об`єкт нерухомості, аргументуючи це тим, що вказане нерухоме майно належить до спільної сумісної власності. З такою точкою зору ОСОБА_2 ОСОБА_1 не погоджується, у зв`язку з тим, що він одноособово приймав участь у зведенні об`єкта нерухомості та використовував власні грошові кошти, що підтверджується дозвільними документами на будівництво.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року позовні вимоги  ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,0 кв.м.
Встановлено порядок виконання рішення суду згідно з яким воно є підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,0 кв.м.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що з огляду на той факт, що ОСОБА_1 02.07.2016 року було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , наявні всі підстави для визнання право власності за ОСОБА_1 на новостворений об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

15 лютого 2018 року представник Одеської міської ради подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року, відповідно до якої просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що спірне приміщення знаходиться на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси та у власність або в користування ОСОБА_1 або іншим особам не передавалась.
Вказує, що судом під час розгляду вказаної справи було допущено порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що одночасне посилання, як на правові підстави на ст. 331 та ст. 382 ЦК України є неправомірним, оскільки вони є взаємовиключними.
Наголошує на тому, що на момент вирішення спору ОСОБА_1 не був власником спірного приміщення, що позбавляє його права на звернення до суду з відповідним позовом.
Вказує, що є підстави вважати, що спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом. Таким чином, внаслідок будівництва та проведеної пізніше реконструкції відбулася безпідставна та протиправна забудова земельної ділянки, що належить до комунальної власності міста Одеси. Отже, є підстави вважати наведений об`єкт самочинно збудованим, оскільки він збудований на самовільно зайнятій земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та без належного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

10 травня 2019 року від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, апелянт просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що доводи апеляційної скарги є непереконливими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Зазначає, що твердження Одеської міської ради про порушення прав територіальної громади тим, що судом першої інстанції вирішено питання про право власності на земельну ділянку, не відповідає дійсності – така вимога не заявлялась та судом першої інстанції не розглядалась.
Доводи апеляційної скарги, що спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
28.02.2018 року Ухвалою  Одеського апеляційного суду в складі судді Журавльова О. Г. було відкрито провадження по вказаній справі. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2018 року цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності було призначено до розгляду.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно – територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.
Розпорядженням №5080 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О.В.
Ухвалою від 06 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що у 1996 році з метою задоволення потреб родини ОСОБА_1 власними силами розпочав будівництво павільйону у АДРЕСА_1 , загальною площею 113 кв.м на підставі дозволу Іспекції ДАБК від 21.08.1996 року. 04 жовтня 1997 року складено Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації. У 2006 році ОСОБА_1 вирішив провести реконструкцію нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без зміни геометричних розмірів, про що свідчить наданий дозвіл ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт Інспекцією ДАБК м. Одеси від 27.12.2006 року № 577/06.
Доказом того, що відносно вказаного об`єкту проведено будівельні роботи і у встановленому законодавством порядку оформлено документи слугує зареєстрована належним чином в Департаменті державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Декларація № ОД 142161860168 від 02.07.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На підтвердження того, що будівельні роботи проводились саме ОСОБА_1 в Декларації зазначено позивача в якості замовника на проведення будівельних робіт та особою, яка визначена як відповідальна за їх проведення.

Мотивувальна частина
застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
П.п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, рішення суду вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, а судове рішення підлягає скасуванню.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.
Статтями 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилами статті 392 ЦК України власник майно може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.
Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 11 ЦК України).
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 392, 331 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14 дійшов до наступного правового висновку, а саме, «частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.
Положеннями частини 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.
За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.
В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).
Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.
Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.
Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).
Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.
Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів".
Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.
Викладені обставини виключають можливість задоволення позову та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 .
Внаслідок цього суд першої інстанції не визначився з колом осіб, які підлягали залученню до участі в ній, порушив принцип змагальності сторін, згідно якому сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, як це передбачено ст. 12 ЦПК України.
Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи встановлене, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року - скасувати.
Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності – відмовити у повному обсязі.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 22.12.2021 року.

Головуючий:                                                                         О. В. Князюк

Судді:                                                                                 О. М. Таварткіладзе

                                                                                        А. П. Заїкін