ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року
м. Харків

справа № 643/4157/21
провадження №22-ц/818/2607/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкова О.Ю. 
за участю секретаря - Сізонової О.О.

Учасники справи:
позивач -  Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитором спадкодавця 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2021 року у складі судді Олійника О.О., - 
в с т а н о в и в:

11.03.2021 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1  , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 30.08.2014 , який було укладено з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 9500 грн. 
Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2021 року у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд не звернув увагу на те, що відповідач постійно проживала разом із спадкоємцем, а тому несе відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця. Відповідач не зверталися до нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, до складу якої входять і кредитні зобов`язання. Відсутність свідоцтва на спадщину не позбавляє спадкоємців права на спадщину.
Крім того вважає, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен також і спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора. 
Також звертає увагу, що суд міг самостійно встановити яке саме спадкове майно залишилося після смерті померлого позичальника, його вартість, та чи покриває вартість спадкового майна розмір заборгованості спадкодавця.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість, не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця будь-якого спадкового майна, яке б входило до складу спадкової маси після померлого на час відкриття спадщини, його переліку та вартості, що унеможливлює стягнення, оскільки, спадкоємець зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом установлено, що 30.08.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк, та ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 06.11.2018.
Станом на дату смерті позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 30.08.2014 року заборгованість становить 9500 грн., яка складається з наступного: 9500 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 9500 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.
З вимогою про повернення кредитної заборгованості Банк за життя ОСОБА_2 до останньої не звертався. 
08 лютого 2020 року позивачем була направлена претензія до Третьої Харківської державної нотаріальної контори, на яку 06 березня 2020 року отримана відповідь, зі змісту якої вбачається, що 12 лютого 2020 року нотаріальною конторою отримана претензія АТ КБ «ПриватБанк» до спадкоємців померлого ОСОБА_2 , яка була зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції за № 207/01-16 та заведена спадкова справа № 52/2020 на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». Також повідомлено, що при зверненні спадкоємців до Третьої Харківської державної нотаріальної контори спадкоємцям будуть доведені вимоги АТ КБ «ПриватБанк». 
16 травня 2020 року позивачем до спадкоємця ОСОБА_1 , яка була зареєстрована за алресою: АДРЕСА_1 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 направлено лист-претензію про погашення кредитної заборгованості, який залишено без виконання.
З матеріалів справи убачається, що Третьою Харківською державною нотаріальною конторою спадкова справа після смерті ОСОБА_2 заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк».
Звертаючись до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтувало свої вимоги тим, що  ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 30.08.2014 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем після його смерті є відповідач ОСОБА_1 , яка, на час відкриття спадщини, постійно проживала разом з померлим, а тому, на переконання позивача, прийняла спадщину, оскільки заяв про відмову від спадщини вона не подавала. Зважаючи на таку обставину, Банком 08.02.2020 була направлена претензія кредитора до Третьої Харківської державної нотаріальної контори та 06.03.2020 отримана відповідь про те, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались, спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». 16.05.2020 до спадкоємця позичальника було направлено лист-претензію, згідно з яким позивач просив про погашення кредитної заборгованості, яку залишено без виконання. Також позивач зазначав, що зважаючи на те, що відповідачка є спадкоємцем, яка прийняла спадщину, не відмовилася від неї, тому зобов`язана повернути Банку борг у сумі 9500 грн, який мав на дату своєї смерті спадкодавець ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 30.08.2014. ОСОБА_1 добровільно цю суму боргу не сплатила.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно норм частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з положеннями статей 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю особи боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 Цивільного кодексу України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є пересічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. 
Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.
Матеріали справи свідчать що 08 лютого 2020 року позивач звернувся з претензією до Третьої Харківської державної нотаріальної контори. 07.03.2021 через засоби поштового зв`язку звернувся до Московського районного суду м. Харкова.
Колегія суддів враховує положення пункту 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому зазначено, що з урахуванням приписів статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
З відповіді Третьої Харківської державної нотаріальної контори від 06 березня 2020 року убачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк» яка отримана 12 лютого 2020 року, що при зверненні спадкоємців до Третьої Харківської державної нотаріальної контори спадкоємцям будуть доведені вимоги АТ КБ «ПриватБанк».
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).
В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що відповідачка прийняла спадщину у передбачений ст. 1270 Цивільного кодексу України строк, тому на неї неможливо покласти обов`язок з відшкодування заборгованості, який виник у спадкодавця ОСОБА_2 .
Отже, доводи позивача про те, що відповідачка є спадкоємицею позичальника ґрунтуються лише на констатації факту наявності у паспорті громадянина України відповідачки відомостей про реєстрацію її місця проживання за тією ж адресою, за якою до смерті проживав позичальник. 
Однак, позивачем не подано жодних доказів, про те, що відповідачка успадкувала будь-яке майно позичальника і про вартість такого майна, як того вимагає положення статі 1282 ЦК України. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). 
Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін.
Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. 
Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів в суді не скористався, просив проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження, тобто за наданими письмовими доказами.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк»   зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.
Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 червня 2019 року у цивільній справі № 699/629/16-ц та від 21 серпня 2019 року у цивільній справі № 320/6489/16-ц, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами нижчих інстанцій.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що відповідачка проживала разом із спадкодавцем, а тому є такою, що прийняли спадщину спростовуються матеріалами справи.
Так, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивач, АТ КБ "ПриватБанк", зобов`язаний довести, що саме відповідачка є спадкоємицею померлого ОСОБА_2 , прийняла після нього спадщину, а вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину, є такою що відповідає сумі боргу або перевищує її.
Як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, позивач зазначав, що спадкоємицею ОСОБА_2 у порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, є відповідачка, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
На підтвердження даної обставини позивач посилається лише на копію паспорта позичальника та відповідачки, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо обставин появи у нього такого доказу, як копію паспорту відповідачки, яка не була стороною при укладені кредитного договору. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що сам по собі факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за однією адресою із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме вона є спадкоємицею та прийняла після померлого спадщину.
Колегія суддів вважає, що позивачем належним чином необґрунтовано та не надано відповідних доказів того, що відповідачка взагалі є спадкоємицею в розумінні приписів ст. 1222 ЦК України, тобто є спадкоємицею за законом, або визначена такою на підставі заповіту. Доказів на підтвердження того, що відповідачка належить до кола спадкоємців, визначених ст.ст. 1261-1265 ЦК України, тобто входить до однієї з п`яти черг спадкування, позивачем суду не надано. Також не надано відповідного заповіту, яким би відповідачка була визначена як спадкоємиця. 
Сам по собі той факт, що відповідачка була зареєстрована за однією адресою із спадкодавцем не є безумовною підставою вважати, що ця особа є спадкоємицею померлого.
Обґрунтовуючи позовні вимоги обов`язком спадкоємців сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості, яке міг спадкодавець залишити після своєї смерті.
Не надано позивачем і відомостей про існування перешкод для отримання Банком доказів про коло спадкоємців та обсягу отриманого ними у спадщину майна.
Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.
Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції та зазначеним доводам дана відповідна оцінка, висновків суду вони не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України правових підстав для скасування або зміни рішення не має, а тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Відповідно до пп. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                 Н.П. Пилипчук

       О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 10 лютого 2022 року.