ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" січня 2022 р.           Справа№ 910/19623/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Куксова В.В. 
 
          без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №   910/19623/20 
та додаткове рішення за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про розподіл судових витрат від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 52 962,96 грн
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» звернулось до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів у сумі 52 962,96 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення п. 4.2 розділу 4 договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів № 07153/ПЗ-2018-О від 30.09.2019 р. (далі - договір РРМП) (в новій редакції від 08.11.2019 р.) при розрахунку плати за надання таких послуг з перевезення вантажу на особливих умовах відповідачем безпідставно нараховано позивачу плату за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда та в одностронному порядку стягнуто    її в сумі 52 962,96 грн. по накопичувальній картці № 12111142 від 12.11.2019 р.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів у сумі 52 962,96 грн. задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» кошти у сумі 52 962 грн 96 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 грн 00 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність нарахування відповідачем плати за зберігання вантажу у сумі 52 962,96 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про розподіл судових витрат на правничу допомогу задоволено частково.
Ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн 00 коп.
У решті вимог - відмовлено.
Суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з принципу співмірності та розумності у визначенні вартості адвокатських послуг, зважаючи на категорію справи, яка не є складною, ціну позову, невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки позову у даній справі, розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, у судові засідання по якій представник позивача не з`являвся, наявність інших подібних судових справ, за якими адвокат Накоп`юк Я. В. здійснює представництво інтересів ТОВ «Грейнсвард» за позовами до АТ «Українська залізниця» з аналогічним предметом спору, а також, зважаючи на заперечення відповідача про стягнення з нього судових витрат, суд визнав обґрунтованою вартість витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні витрат про надання правової допомоги відмовити у повному обсязі.
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі п.3,4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- судом першої інстанції порушено норми матеріального права та не застосовано норми п. 2.1. р.ІІІ Збірника тарифів та норми п. 9 Правил зберігання вантажів, які свідчать про те, що збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами;
- скаржник не погоджується з посиланням суду на роз`яснення щодо нарахування збору за зберігання вантажу, який не є нормативним документом, а лише внутрішнім документом АТ «Українська залізниця».
Щодо оскаржуваного додаткового рішення апелянт зазначає наступне:
- судом при його винесенні не було проаналізовано співмірність розміру витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, зі складністю справи та обсягом виконаних робіт;
- витрати позивача на правничу допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх витрат;
- позивачем не доведено належними та допустимими доказами суму понесених витрат на правничу допомогу.
27.07.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко О.В., Хрипун О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 поновлено  Акціонерному товариству «Українська залізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20.
Розгляд вказаної апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.       
Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання. 
12.08.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти її задоволення та просить залишити без змін оскаржувані рішення та додаткове рішення у даній справі.
19.08.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшли письмові пояснення.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/5025/21 від 12.10.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Хрипуна О.О. та Тищенко О.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л.., Куксов В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та додаткове рішення за заявою       Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про розподіл судових витрат від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.
Крім того, не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 та прийняти нове, яким у задоволенні витрат про надання правової допомоги відмовити у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача. Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Доводи та зміст вказаної апеляційної скарги щодо додаткового рішення аналогічні тим, що викладені Акціонерним товариством «Українська залізниця» в раніше поданій апеляційній скарзі на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 та на додаткове рішення від 24.06.2021 у справі №910/19623/20.
06.10.2021 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 06.10.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Шаптали Є.Ю., суддів: Тищенко О.В., Хрипун О.О.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/5025/21 від 12.10.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Хрипуна О.О. та Тищенко О.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є.Ю., судді: Яковлєв М.Л.., Куксов В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.
Поновлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 для спільного розгляду з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20.
Розгляд вказаної апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Зупинено дію додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.       
08.10.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» надійшли додаткові письмові пояснення, у яких позивач повідомляє про сформовану судову практику у подібних спорах.
Враховуючи надходження до суду апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 та на додаткове рішення від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 та апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20, колегія суддів зазначає про доцільність розгляду вказаних апеляційних скарг в одному провадженні у зв`язку з тим, що апеляційні скарги подані на одне й те саме рішення та мають аналогічний зміст.

Відповідно до ч. ч. 1, 3    ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України)    у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Так, згідно з ч. 13    ст. 8 ГПК України    розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 3    ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.02.2018 між ТОВ «Грейнсвард» (замовник) та АТ «Українська залізниця» (перевізник) був укладений договір № 07153/ПЗ-2018 про надання послуг (далі - основний договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародних сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1).
Відповідно до п. 1.2 основного договору перевезення - це послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язаний доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 із змінами та доповненнями (далі - Статут), Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356 (далі - Збірник тарифів), Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за № 1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (далі - КОТІФ).
Згідно з п. 1.3 основного договору надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.
Відповідно до п. 2.3.2 основного договору перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно з інформацією АС «Месплан», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначено в додатках до цього договору.
Розмір плати за перевезення вантажу у вагоні перевізника складається з: - плати за перевезення навантаженого вагону перевізника, яка визначається за тарифом, визначеним у Збірнику тарифів встановленим для власного вагону перевізника; - компенсації витрат на перевезення у порожньому стані вагону перевізника, яка визначається за тарифною схемою 14 Збірника тарифів за тарифну відстань перевезення вантажу, скориговану на коефіцієнт порожнього пробігу, зазначеного в додатку 3 до договору; - плати за використання вагону перевізника у вантажному та порожньому рейсах за нормативний термін доставки (п. 3.2 основного договору).
Також 30.09.2019 р. між ТОВ «Грейнсвард» (замовник) та АТ «Українська залізниця» (перевізник) був укладений договір про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів (в редакції договору від 26.09.2019 р.) шляхом приєднання (акцепту) до умов договору, розміщеного на сайті відповідача. Відповідно до інформаційного повідомлення про укладення договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів, відповідному договору присвоєно № 07153/ПЗ-2018-О, та умови цього договору оприлюднено на веб-сторінці httр://uz-cargo.com/contractprojects.html (договір РРМП).
Судом встановлено, що на виконання договору перевезення 08.11.2019 р. згідно накладної № 36635381 АТ «Українська залізниця» прийняло до перевезення по станції Тернопіль Львівської залізниці маршрутний поїзд у кількості 45 вагонів-зерновозів на особливих умовах за РРМП зі скороченим терміном доставки (закінчується 09.11.2019 р. о 00:56 год.), про що свідчать відмітки у графах 7, 20, 38, 56 вказаної накладної. 
У подальшому, при розрахунку плати за надання послуг з перевезення вантажу на особливих умовах за РРМП відповідач по накопичувальній картці № 12111142 від 12.11.2019 р. нарахував позивачу збір за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда та в односторонньому порядку стягнув з особового рахунку ТОВ «Грейнсвард» кошти в розмірі 52 962,96 грн. з ПДВ.
14.02.2020 р. позивач, вважаючи таке нарахування безпідставним, направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 1402-053 про повернення неправомірно стягнутих коштів у вказаній сумі. Однак, відповідач листом від 30.06.2020 р. відмовив у задоволенні вказаної вимоги, посилаючись на затримку вагонів з вини позивача, у зв`язку із чим працівниками станції Тернопіль була складена накопичувальна картка та стягнута плата за зберігання вантажу відповідно до Правил зберігання вантажів.
Разом з тим, судом встановлено, що в листопаді 2019 р. до укладеного сторонами договору РРМП були внесені зміни у редакції від 08.11.2019 р. (далі - договір РРМП у новій редакції). Відповідно до цього договору нова редакція набуває чинності: з 01.11.2019 - в частині п.п. 3.1 - 3.4, 3.6 договору щодо замовлення послуг на грудень 2019 року; з 08.11.2019 - в частині розділу 4 договору щодо плати за надання послуг відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України; в частині решти умов - з 29.11.2019 р. (п. 1.3 договору у новій редакції).
Отже, до спірних відносин сторін (станом на 08.11.2019 р.) підлягали застосуванню умови договору РРМП у попередній редакції від 26.09.2019 р., а в частині оплати послуг - договір у новій редакції (з 08.11.2019 р.).
Відповідно до п. 1.1 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) перевізник надає замовнику послуги з організації перевезень маршрутами за погодженими сторонами розкладами руху вантажних маршрутних поїздів.
У частині не врегульованій цим договором, сторони керуються укладеними між ними договорами про надання послуг з здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (основний договір про надання послуг) (п. 1.2. договору РРМП в редакції від 26.09.2019).
У розділі 2 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) сторони передбачили, що:    розклад руху маршрутних поїздів (далі - РРМП) - це встановлені перевізником: напрямки перевезення маршрутних поїздів (станції відправлення та прибуття за РРМП); дати та/або періодичність руху поїздів по кожному з напрямків; час відправлення та прибуття маршрутних поїздів на станції, номера поїздів; маршрутний поїзд - це вантажний поїзд, сформований замовником з навантажених та/або порожніх вагонів, який відповідає ваговій нормі та/або кількості вагонів у поїзді, що встановлені перевізником і не може бути менше 44 вагонів, та прямує без переробки на одну станцію призначення або розформування. Маршрутний поїзд може бути оформлено до перевезення як маршрутна відправка одним перевізним документом або як повагонні, групові відправки декількома перевізними документами. 
Відповідно до п. 3.1 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) за відсутності необхідного замовнику РРМП, замовник надає перевізнику (до Департаменту управління рухом) заявку на розробку такого РРМП. На основі наданої замовником заявки, перевізник затверджує РРМП не пізніше 8 робочих днів від дня отримання заявки замовника (п. 3.2 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019)).
Згідно з п. 4.3 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) замовник забезпечує (здійснює) оформлення перевізних документів на перевезення завантажених та/або порожніх вагонів на станцію навантаження у кількості, необхідній для формування маршрутного поїзду, і відправлення маршрутного поїзду за РРМП у визначені таким РРМП терміни (строки). Замовник забезпечує (здійснює) проставляння в графі 7 перевізних документів відмітки «РРМП», а у графі «Найменування вантажу» («Наименование груза») перевізних документів - відмітку «Перевезення на особливих умовах, договір №__ від _._.20_. З одержувачем погоджено».
Пунктом 4.5 договору РРМП (в редакції від 26.09.2019) передбачено, що замовник,    здійснює навантаження та/ або вивантаження вагонів та передає завантажені та/або вивантажені вагони на колії загального користування у кількості, достатній для формування маршрутного поїзду, не раніше ніж за 4 години і не пізніше ніж за 3 години до часу відправлення маршрутного поїзду за РРМП. 
Розділом 4 «Плата за надання послуг» договору РРМП в новій редакції (чинний з 08.11.2019) передбачено такі умови:
- плата при наданні послуг з організації перевезень маршрутними поїздами за РРМП розраховується і стягується відповідно до розд. 3 основного договору про надання послуг з підвищенням розміру інфраструктурної складової плати тарифу визначеного для власного вагону (Івл) на 20 % відповідно до п. 23 розд. ІІ збірка тарифів (далі - інфраструктурна складова тарифу) (п. 4.1);
- у випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами» відповідно до додатку № 1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Плата за маневрові роботи під час надання послуг з накопичення замовнику не нараховується (п. 4.3);
- у випадку визначення замовником розміру ставки плати за використання вагонів перевізника більше, ніж визначено в додатку 2 до основного договору про надання послуг, плата нараховується за ставкою, запропонованою замовником в замовленні на РРМП (п. 4.4)
Однак, як вже встановлено судом, відповідач нарахував ТОВ «Грейнсвард» плату за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда відповідно до п. 9 розділу 7 Правил зберігання вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, без врахування положень договору в новій редакції, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність нарахування відповідачем плати за зберігання вантажу у сумі 52 962,96 грн, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом визначається Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут).
Пункт 2 Статуту визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (п. 3 Статуту).
Відповідно до п. 6 Статуту накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.
Згідно з п. 22 Статуту за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Виконання залізницею    додаткових       операцій,       пов`язаних       з перевезенням    вантажів (завантаження,    розвантаження,    зважування, експедирування тощо), здійснюється на підставі окремих договорів.
Відповідно до п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.
Пунктом 3 Правил складання актів (стаття 129 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334, передбачено, що акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства; відмови вантажовласника від підписання: облікової картки виконання плану перевезень вантажів, накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами (контейнерами); в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акту. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі поданої позивачем заявки та відповідно до розпорядження № ЦД-14/1055 від 01.11.2019 р. відповідачем було розроблено та затверджено розклад руху маршрутних поїздів, з датою відправлення 08.11.2019 зі станції Тернопіль на станцію призначення Одеса-Порт.
Для забезпечення навантаження маршруту на станцію Тернопіль Львівської залізниці для ТОВ «Грейнсвард» прибуло 45 вагонів перевізника зі встановленим графіком відправлення - 08.11.2019 р., тобто вагони під навантаження були подані у встановлений договором строк.
Однак, представниками станції Тернопіль Львівської залізниці були складені акти загальної форми ГУ-23 №№ 8313, 8314 від 08.11.2019 р., в яких засвідчено, що вагони, що прибули на станцію, були відставлені на колію загального користування в очікуванні оформлення замовником перевізних документів на маршрутний поїзд згідно договору № 09310/ЦТЛ-2018-0 від 30.09.2019 р. з 06.11.2019 р. 17 год. 05 хв. до 08.11.2019 р. 04 год. 00 хв. Також у цих актах зазначено, що уповноважений представник    ТОВ «Грейнсвард» для підписання цих актів не з`явився, у зв`язку із чим залізницею був складений акт ГУ-23 від 14.11.2019 р.
У свою чергу відповідач зазначав, що після завантаження та зважування вагони забирались локомативом перевізника з під`їздної колії, що належить ТОВ «Тернопільбуд» (із яким у ДТГО «Львівська залізниця» укладено договір про експлуатацію під`їздної колії при станції Тернопіль № Л/ДН-2/15/1126/Мп від 10.10.2015 р.), про що свідчить пам`ятка № 260, та відставлялись на колії загального користування для формування маршрутного поїзда та оформлення перевізного документа. У подальшому вагони забирались з місця навантаження та відставлялись на колію загального користування партіями в очікуванні оформлення замовником перевізних документів на маршрутний поїзд, що позбавило перевізника прийняти маршрутний поїзд до відправлення.
Відповідач вказує, що затримка поїзда закінчилась 08.11.2019 р. о 04 год. 00 хв., коли позивач сформував маршрутний поїзд за перевізним документом № 36635381, а до цього часу зберігання вантажу відбувалось на коліях загального користування, у зв`язку із чим ТОВ «Грейнсвард» була нарахована плата за зберігання.
Перевіривши наявність підстав для нарахування відповідачем вказаної плати за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда, суд першої інстанції не погодився з такими діями відповідача    з огляду на наступне.
Пунктом 63 Статуту передбачено, що перевезення вантажів на особливих умовах здійснюються за окремими договорами. При цьому сторони вправі передбачати у договорах додаткову відповідальність за виконання зобов`язань щодо перевезень вантажів.
Як було встановлено судом, між сторонами був укладений договір про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів (договір РРМП). Враховуючи характер укладеного між сторонами договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів, сторонами погоджено специфічні умови перевезення вантажів, які є визначальними щодо порядку надання відповідних послуг та особливостей їх оплати.
При цьому з 08.11.2019 р. набула чинності нова редакція договору РРМП в частині розділу 4 «Плата за надання послуг», а, отже, у даному випадку до спірних відносин щодо оплати послуг з відправлення вагонів підлягають застосуванню умови п. 4.1 - 4.3 розділу 4 договору РРМП в новій редакції.
Так, пунктом 4.3 договору РРМП (в новій редакції) визначено, що у випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд, замовником сплачується плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами», відповідно до додатку № 1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.
Отже, наведеним пунктом договору чітко визначено, що у випадку накопичення маршрутного поїзду замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується:
- плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами», відповідно до додатку № 1 до основного договору;
- плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.    
Інших додаткових платежів та/або зборів, в т.ч. і збору за зберігання вантажу, саме під час накопичення маршрутного поїзду до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд - не передбачено.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність нарахування відповідачем плати за зберігання вантажу у сумі 52 962,96 грн.
Не можуть бути покладені в основу рішення доводи відповідача про те, що позивачем не враховано вимоги пункту 1.2 договору про РРМП, в якому зазначено, що в частині, не врегульованій цим договором, сторони керуються укладеним між ними основним договором № 07153/ПЗ-2018-О від 30.09.2019 р., оскільки спірні правовідносини регулюються договором РРМП в новій редакції, зокрема, п. 4.3 розділу 4 «Плата за надання послуг».
Також, з огляду на укладений між сторонами договір про РРМП в редакції №2, безпідставним є застосування до спірних правовідносин сторін пункту 9 Правил зберігання вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (із змінами та доповненнями) та п. 2.1 розділу 3 Збірника тарифів на перевезення), на що посилався апелянт.
Водночас, судом враховано роз`яснення АТ «Укрзалізниця» № Ц-2/58/405-19 від 20.11.2019 р. щодо надання послуг з організації перевезень вантажів та порожніх вагонів за узгодженим розкладом руху вантажного поїзда (РРМП), відповідно до яких збір за зберігання вантажів та маневрова робота під час накопичення маршрутного поїзда не нараховується (п. 3.5). Вказане роз`яснення було надане залізницею після прийняття станцією Тернопіль вантажу до перевезення за накладною № 36635381, однак, в будь-якому випадку воно не змінює порядок врегулювання спірних правовідносин, а лише пояснює та підтверджує висновок суду про те, що під час накопичення маршрутного поїзда збір за зберігання вантажів - не нараховується. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність нарахування АТ «Українська залізниця» плати за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда у сумі 52 962,96 грн. та стягнення її з ТОВ «Грейнсвард», а тому позовні вимоги про стягнення вказаних коштів з відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів наголошує, що в апеляційній скарзі скаржник не наводить обґрунтованих доводів щодо підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку, а висновки суду  ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20.  

Щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20.
Так, після ухвалення зазначеного судового рішення - 07.06.2021 р. до Господарського суду міста Києва надійшла заява ТОВ «Грейнсвард» про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 10 500,00 грн.
Суд першої інстанції, розглянувши заяву про розподіл судових витрат, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, з чим також погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1    ст. 244 ГПК України    суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 126 ГПК України). 
Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Заявник на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу долучив наступні докази:
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, видане адвокату Накоп`юку Я. В. серія ЧК № 001243 від 16.12.2019 р.;
- ордер СА № 1002411 від 03.12.2020 р., наданий адвокату Накоп`юку Я. В. на представництво ТОВ «Грейнсвард» у суді;
- договір про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020 р., укладений між ТОВ «Грейнсвард» та адвокатом Накоп`юком Я. В.;
- додаткову угоду № 1    від 04.01.2021 р. до вказаного договору, що була укладена між ТОВ «Грейнсвард» та АО «Право, бізнес, фінанси», відповідно до якої (п.п. 4.3, 4.5) вартість наданих адвокатом Накоп`юком Я. В. послуг складає 1    000 грн. та передбачена виплата адвокату «гонорару успіху» в розмірі 7% від ціни позову;
- акти виконаних робіт (наданих послуг) № 01-02/124 від 03.12.2020 р. на суму    5000,00 грн., № 01-02/148 від 02.06.2021 р. на суму 5500,00 грн.;
- рахунки на оплату № 01-02/124 від 03.12.2020 р. на суму 5000,00 грн. та № 01-02/148 від 02.06.2021 р. на суму 5500,00 грн;
- платіжні доручення № 6381 від 03.12.2020 р. та № 6502 від 02.06.2021 р про сплату вартості наданих послуг правничої допомоги на суму 5000 грн. та 5500,00 грн. (відповідно).
Дослідивши надані докази, суд першої інстанції визнав їх достатніми для підтвердження факту понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Заперечуючи проти вказаного висновку, апелянт зазначає, що позивачем не доведено належними доказами суду понесених витрат на правничу допомогу, зокрема посилаючись на ненадання позивачем банківських виписок, яка підтверджує надходження грошових коштів на його рахунок.
Колегія суддів визнає наведені доводи безпідставними та їх відхиляє з огляду на висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/19 про те, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Крім того, суд першої інстанції наголосив, що при визначенні суми відшкодування таких витрат суд виходить з критерію їх реальності (встановлення їх дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Так, відповідно до ч. 3          ст. 126 ГПК України          розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України,    згідно приписів якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом із тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). 
Згідно з висновком ЄСПЛ, викладеним у рішенні від 02.06.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Разом з цим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18.
Колегією суддів перевірено матеріали справи та встановлено, що відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Судом першої інстанції при визначенні суми належних до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу виходячи з принципу співмірності та розумності у визначенні вартості адвокатських послуг та зважаючи на заперечення відповідача про стягнення з нього судових витрат, було враховано наступне: категорію справи, яка не є складною, ціну позову, невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки позову у даній справі, розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, у судові засідання по якій представник позивача не з`являвся, наявність інших подібних судових справ, за якими адвокат Накоп`юк Я. В. здійснює представництво інтересів ТОВ «Грейнсвард» за позовами до АТ «Українська залізниця» з аналогічним предметом спору.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання обґрунтованою суми витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн та покладення її на підставі ст. 129 ГПК України на відповідача.
Врахувавши доводи скаржника щодо не співмірності заявлених адвокатських витрат, перевіривши матеріали справи, судова колегія наголошує, що належних доказів або обґрунтувань, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат на послуги адвоката у справі, відповідач не надав, що у свою чергу свідчить про недоведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України.
При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року по справі № 910/5410/19).
Отже, дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20.  
Статтею 129 Конституції України   встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3   ст. 13 Господарського процесуального кодексу України   судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України   належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1   ст. 86 Господарського процесуального кодексу України   суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 відповідають чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для їх скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції оскаржуваних рішень.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 та на додаткове рішення від 24.06.2021 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20 - залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/19623/20.
4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20 - залишити без змін.
5. Поновити дію додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 у справі №910/19623/20.
6. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.
7. Матеріали справи № 910/19623/20 повернути до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                В.В. Куксов