ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року	Львів	Справа № 260/714/21 пров. № А/857/20964/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Кушнерика М.П., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту культури, національностей та релігії Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу,-

суддя в 1-й інстанції – Скраль Т.В.,
час ухвалення рішення – 29.09.2021 року, 15:32 год.,     
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 11.10.2021 року, 

                                                   в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту культури, національностей та релігії Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що наказ від 18.07.2011 року №01-05/106 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині включення до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави м. Ужгород (Додаток 1 до Наказу) житлового будинку, XVIII ст. - вул. А. Волошина, 5 (пункт 41 Переліку), оскільки та обставина, що будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в межах історичного ареалу м. Ужгорода не є достатнім критерієм для віднесення відповідного будинку до пам`яток архітектури. Що стосується посилань Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради на те, що будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є щойновиявленим об`єктом культурної спадщини (лист від 31 серпня 2020 року №Л-98/03-04, копія додається), звертають увагу суду, що таке твердження суперечать приписам Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання і реставрації нерухомих пам`ятників історії та культури та ч. 2 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини", оскільки, відсутній висновок експертизи про можливість визнання цього об`єкта пам`яткою історії та культури. Набуття об`єктом правового статусу щойновиявленого об`єкта культурної спадщини пов`язується Законом із внесенням цього об`єкта до Переліку об`єктів культурної спадщини та наявністю рішення про затвердження Переліку об`єктів культурної спадщини. При цьому, аналіз змісту оскаржуваного наказу від 18.07.2011 року № 01-05/106, свідчить про відсутність у ньому формулювань про затвердження Переліку об`єктів культурної спадщини, які є щойновиявленими. Натомість, зміст вказаного наказу свідчить про те, що він стосується об`єктів, що вже набули статусу пам`яток архітектури та містобудування. Просять врахувати зміст довідки про предмет охорони будинку на АДРЕСА_1 підготовленої на замовлення позивача ФОП ОСОБА_2 (архітектор, реєстраційний №786). Відповідачем не здійснювалися заходи, що передбачені Порядком №1760 визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (зокрема, відсутній протокол наукової (вченої) ради, в якому було б зафіксовано відповідність будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 критеріям, яким повинні відповідати об`єкти культурної спадщини місцевого значення; відсутній висновок експертної комісії, центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини за результатом розгляду; відсутні докази затвердження науково-методичною радою висновку експертної комісії), а сам будинок за адресою: АДРЕСА_1 фактично не має достатніх ознак для віднесення цього об`єкта до пам`яток архітектури та містобудування.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце апеляційного розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача зводяться до  порушеної відповідачем процедури на час формування оскаржуваного наказу 18 липня 2011 року № 01-05/106 без жодного обґрунтування негативного впливу цього рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність самого предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, в чому і полягає завдання адміністративного судочинства, та фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 18 липня 2011 року наказом Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації № 01-05/106 “Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області” включено до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави м. Ужгород (Додаток 1 до Наказу) житлового будинку, XVIII ст. - АДРЕСА_1 (пункт 41 Переліку), (а.с. 28-37).
З 08 липня 2020 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 є власником адміністративних приміщень №1,2,3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 13-21).
31 серпня 2020 року Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради листом №Л-98/03-04 надало відповідь позивачу на заяву від 19.08.2020 щодо надання містобудівних умов та обмежень на реконструкцію власних адміністративних приміщень 1,2,3 літ.А по АДРЕСА_1 , в якій зазначили, що оскільки будинок АДРЕСА_1 , в якому планується реконструкція приміщень є об`єктом архітектури, який занесений до “Переліку щойно виявлених об`єктів” (Наказ Управління культури ЗОДА № 01-05/106 від 18.07.2011 “Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області” і знаходиться в історичному ареалі міста і пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення – комплексу Замкової гори 16-19 ст. ох. № 1-3к, необхідно погодити проектну документацію (паспорт опорядження фасаду) з органом охорони культурної спадщини ЗОДА, (а.с. 22).
05 січня 2021 року Департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації листом № 01-12/08 надало відповідь позивачу, в якому зазначили, що облікова документація на щойно виявлений об`єкт не виготовлялася. На момент видання наказу Управління культури ЗОДА від 18.07.2011 № 01-05/106 “Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області”, яким до Переліку щойно виявлених пам`яток культурної спадщини була внесена будівля за адресою: АДРЕСА_1 , на території України діяла Інструкція про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту використання і реставрації недвижимих пам`ятників історії та культури, якою не передбачалися процедурні моменти наведені у запиті. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 не має присвоєного охоронного номеру пам`ятки архітектури місцевого значення. Охоронний договір відсутній. Висновок експертної комісії центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини відсутній, (а.с. 25).
31 січня 2021 року представник позивача звернувся до Міністерства культури та інформаційної політики України з адвокатським запитом, в якому просить надати інформацію чи внесений будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, (а.с. 38).
25 січня 2021 року Міністерство культури та інформаційної політики України листом № 589/6.11.7 на запит від 13.01.21 надало відповідь в якому зазначили, що будівля за означеною адресою не занесена Державного реєстру нерухомих пам`яток України та не перебуває на обліку відповідно до законодавства, яке діяло до набрання чинності Закону України “Про охорону культурної спадщини”, (а.с. 39).
Не погодившись з наказом Управління культури Закарпатської ОДА “Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області” від 18.07.2011 року №01-05/106 у частині включення до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави м. Ужгород (Додаток 1 до Наказу) житлового будинку, XVIII ст. - вул. А. Волошина, 5 (пункт 41 Переліку), позивач у визначений законом строк звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 4 статті 54 Конституції України  культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Основним законом, що регулює відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутнього поколінь,    є   Закон України “Про охорону культурної спадщини” від 08 червня 2000 року №1805-III    (далі - Закон №1805-III).
          Положеннями ст.1 Закону №1805-III визначено, що об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі    предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та    археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні    або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи    художнього погляду і зберегли свою автентичність.
          Згідно ст. 1 Закону №1805-III пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток    України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта    культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих    пам`яток    України.
          Охорона культурної спадщини являє собою систему правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних    та інших заходів з обліку (виявлення,    наукове вивчення,    класифікація,    державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та    музеєфікації    об`єктів культурної спадщини (ст. 1 Закону №1805-III).
          Отже, регулювання відносин у сфері охорони культурної спадщини, спрямоване на її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
          Відповідно до вимог ст.ст. 3-6 Закону №1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.
          Згідно ч. 2 ст. 5 Закону №1805-III    передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема: 2) реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини; 3) ведення Державного реєстру нерухомих пам`яток України, здійснення координації та контролю за паспортизацією нерухомих об`єктів культурної спадщини; 5) подання Кабінету Міністрів України пропозицій про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього щодо пам`яток національного значення; 6) занесення об`єктів культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам`яток місцевого значення.
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону №1805-III    передбачено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, зокрема: подання пропозицій центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього.
          Як вбачається з  ч. 1 ст. 13 Закону №1805-III, об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.
          Згідно п. “б” ч. 1 ст. 14 Закону №1805-III занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки. Пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.
Відповідно до ч.2  ст. 14 Закону №1805-III, об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
18 липня 2011 року наказом Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації № 01-05/106 “Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області” включено до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави м. Ужгород (Додаток 1 до Наказу) житлового будинку, XVIII ст. - вул. А. Волошина, 5 (пункт 41 Переліку), (а.с. 28-37).
Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 08 червня 2000 року №1805-111 (далі - Закон №1805-111), об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону №1805-111, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам`ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону №1805-111, у разі продажу пам`ятки (крім пам`ятки, яка не підлягає приватизації) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у письмовій формі повідомити про це відповідний орган охорони культурної спадщини із зазначенням ціни та інших умов продажу.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону №1805-111, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини, має право привілеєвої купівлі пам`ятки національного значення. Орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних. Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради мають право привілеєвої купівлі пам`ятки місцевого значення. У разі відмови від здійснення цього права чи нездійснення його протягом місяця з дня одержання повідомлення власник або уповноважений ним орган має право на продаж пам`ятки.
Як вбачається з ст. 23 Закону №1805-ІІІ, усі власники пам`яток щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1805-111, власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.
Згідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1805-111, використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону №1805-ІІІ, консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону №1805-111, за ухилення від підписання охоронних договорів на пам`ятки, порушення режиму використання пам`ятки, порушення режиму історико-культурного заповідника чи історико-культурної заповідної території, проведення ремонтних, реставраційних, реабілітаційних робіт на пам`ятці, зміну призначення пам`ятки, її частин та елементів, здійснення написів, позначок на ній, на її території та в її охоронній зоні без письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, ухилення від передачі в установленому порядку знайдених під час археологічних розвідок, розкопок рухомих предметів, пов`язаних з нерухомими об`єктами культурної спадщини, на постійне зберігання до музеїв (державних фондосховищ), у яких зберігаються музейні предмети і музейні колекції, що є державною власністю і належать до державної частини Музейного фонду України, а також за невиконання законних вимог посадових осіб органів охорони культурної спадщини щодо усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини або створення перешкод для їх діяльності винні особи притягаються до адміністративної відповідальності відповідно до закону.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявність у будівлі статусу пам`ятки культурної спадщини виходячи із вимог Закону №1805-111 накладає на власника значні обмеження в частині здійснення розпорядження та використання даної будівлі (необхідність отримання погоджень на відчуження, необхідність дотримання права привілейованої купівлі, необхідність укладення охоронного договору, необхідність отримання дозволу на ремонтні роботи тощо), а також підвищену відповідальність.
Відповідно, оскільки внаслідок прийняття оскарженого наказу, який прийнятий з грубими порушеннями вимог законодавства, на позивача накладаються додаткові обмеження, обов`язки та відповідальність, це повністю спростовує висновок суду першої інстанції про те, що таким наказом права позивача не порушуються.
При цьому та обставина, що позивач є власником адміністративних приміщень №1,2,3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 лише з 08 липня 2020 року, в жодному разі не позбавляє позивача права на оскарження спірного наказу, враховуючи, що наявність відповідного статусу у будівлі (пам`ятки місцевого значення) та чинність оскарженого наказу протиправно обмежує його права як власника нерухомого майна на даний час.
Відповідно до вимог ст.ст. 3-6 Закону №1805-111 державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.
Згідно ч. 2 ст. 5 Закону №1805-111 передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема: 2) реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини; 3) ведення Державного реєстру нерухомих пам`яток України, здійснення координації та контролю за паспортизацією нерухомих об`єктів культурної спадщини; 5) подання Кабінету Міністрів України пропозицій про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам 'яток України та про внесення змін до нього щодо пам`яток національного значення; б) занесення об`єктів культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам 'яток місцевого значення.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону №1805-111 передбачено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, зокрема: подання пропозицій центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього.
Так, п. 4 ст. 16 Закону "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на час прийняття оскарженого наказу) встановлено, що місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за охороною пам 'яток історії та культури.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №1805-111, об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. "б" ч. 1 ст. 14 Закону №1805-111 занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: ... б) Пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.
Відповідно до ч.2 ст. 14 Закону №1805-111, об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Наказом Мінкультури СРСР від 13.05.1986 року № 203 було затверджено Інструкцію про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання і реставрації нерухомих пам`ятників історії та культури (втратила чинність згідно наказу Міністерства культури України від 11.03.2013 року № 158, чинна та в редакції, чинній на час прийняття оскарженого наказу) (далі - Інструкція).
Вказаною Інструкцією визначався порядок здійснення заходів щодо державного обліку, охорони, використання і реставрації нерухомих пам`яток історії і культури.
Державному обліку підлягають усі пам`ятки історії і культури, незалежно від того у чиєму користуванні або власності вони перебувають. Недотримання порядку обліку є порушенням правил охорони пам`яток історії і культури (п. 8 Інструкції).
Відповідно до п.12 вищезазначеної Інструкції, при одержанні відомостей про виявлення об`єктів, що представляють історичну, наукову, художню або іншу культурну цінність, державні органи охорони пам`яток організовують проведення експертизи. У випадку встановлення їх культурної цінності зазначені об`єкти реєструються у Списках щойно виявлених об`єктів, що представляють історичну, наукову, художню або іншу культурну цінність.
Порядок визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України на час прийняття оскарженого наказу було регламентовано постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760 (в редакції, чинній на час прийняття оскарженого наказу; втратила чинність на підставі Постанови КМ № 452 від 22.05.2019 р.) (далі - Порядок №1760).
Відповідно до п.1 Порядку №1760 об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів національного значення або за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини - щодо об`єктів
місцевого значення.
Згідно п. 2 Порядку №7760 на кожний об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в ньому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається.
Відповідно до п.3 Порядку №1760 облікова документація на об`єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об`єкта.
Згідно п. 11 Порядку №1760 визначено, що об`єкти культурної спадщини місцевого значення повинні відповідати критерію автентичності, а також принаймні одному з таких критеріїв: мали вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування, мистецтва певного
населеного пункту чи регіону; пов`язані з історичними подіями, віруваннями, життям і діяльністю видатних людей певного населеного пункту чи регіону; є творами відомих архітекторів або інших митців; є культурною спадщиною національної меншини чи регіональної етнічної групи.
Відповідність кожного об`єкта культурної спадщини критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 цього Порядку, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає кожен об`єкт культурної спадщини. Протокол надсилається центральному органу виконавчої влади у сфері
охорони культурної спадщини (п.12 Порядку №1760).
Відповідно до п. 13 Порядку№1760, після отримання протоколу, зазначеного у пункті 12, центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у п`ятиденний
термін передає його разом з обліковою документацією на розгляд утвореної у ньому органі експертної комісії. Експертна комісія готує у п 'ятиденний термін висновок щодо об`єкта культурної спадщини. Висновок підлягає затвердженню науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Зазначений висновок є підставою для занесення пам 'ятки до Реєстру.
Згідно п. 14 Порядку №1760, усім пам`яткам у разі занесення до Реєстру присвоюються охоронні номери, що не можуть дублюватися.
Колегія суддів зазначає, що з системного аналізу вище вказаних правових норм можна дійти висновку, що занесенні об`єкта культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України передує певна робота спеціально уповноважених органів охорони культурної  спадщини, які повинні виготовити облікову документацію на кожен із об`єктів культурної спадщини та подати пропозиції органу охорони культурної спадщини.
Колегією суддів встановлено, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 не занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та не перебуває на обліку відповідно до законодавства, яке діяло до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадщини»
Також, згідно наявного у матеріалах справи листа Департаменту культури Закарпатської ОДА від 05.01.2021 р. №01-12/08 випливає, що облікова документація на щойновиявлений об`єкт культурної спадщини щодо будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 не виготовлялася, вказаний будинок не має присвоєного охоронного номеру пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний договір відсутній, висновок експертної комісії центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини також відсутній.
У справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
По справі «Інтерсплав» проти України» від 09.01.2007 року Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що включення будинку за адресою: АДРЕСА_1 до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення які беруться під охорону держави м. Ужгород (Додаток 1 до Наказу від 18.07.2011 року №01-05/106) без дотримання відповідних процедур та без належної облікової документації свідчить про порушення державою самостійно запроваджених процедур, наслідком чого стало безпідставне втручання у вільне розпорядження належним позивачеві на праві власності майном.
Так, відповідно до ст. 2 Закону №1805-ІІІ об`єкти містобудування та об`єкти архітектури є різними за видом об`єктами культурної спадщини щодо яких в рівній мірі підлягають реалізації передбачені законодавством заходи для набуття статусу пам`ятки культури. Місцезнаходження архітектурного об`єкта, яким є окрема будівля, споруда. 
У межах об`єкта містобудування, яким, зокрема, є історично сформовані центри населених місць, вулиці, квартали, площі, комплекси (ансамблі) із збереженою планувальною і просторовою структурою та історичною забудовою, не визначає таку будівлю як пам`ятку архітектури.
Тобто та обставина, що будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в межах історичного ареалу м. Ужгорода не є достатнім критерієм для віднесення відповідного будинку до пам`яток архітектури.
Крім того, науково-проектна документація «Історико-архітектурний опорний план м. Ужгород Закарпатської області з визначенням меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичних ареалів» була затверджена лише у 2016 р. згідно наказу Міністерства культури України №3 від 06.01.2016 р., а оскаржуваний наказ Управління культури Закарпатської ОДА "Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області" прийнятий 18.07.2011 року.
Покликання відповідача на те, що будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є щойновиявленим об`єктом культурної спадщини (лист від 31 серпня 2020 року №Л-98/03-04, копія в матеріалах справи), суперечать приписам Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання і реставрації нерухомих пам`ятників історії та культури та ч. 2 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини", оскільки, відсутній висновок експертизи про можливість визнання цього об`єкта пам`яткою історії та культури. Набуття об`єктом правового статусу щойновиявленого об`єкта культурної спадщини пов`язується Законом із внесенням цього об`єкта до Переліку об`єктів культурної спадщини та наявністю рішення про затвердження Переліку об`єктів культурної спадщини.
При цьому, аналіз змісту оскаржуваного наказу від 18.07.2011 року № 01-05/106, свідчить про відсутність у ньому формулювань про затвердження Переліку об`єктів культурної спадщини, які є щойновиявленими. Натомість, зміст вказаного наказу свідчить про те. що він стосується об`єктів, що вже набули статусу пам`яток архітектури та містобудування.
Водночас, будинок за адресою: АДРЕСА_1 фактично не має достатніх ознак для віднесення цього об`єкта до пам`яток архітектури та містобудування.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 неправомірно був включений під порядковим номером 41 у Перелік пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави м. Ужгород (Додаток № 1 до наказу відповідача від 18.07.2011 року за № 01-05/106), оскільки ця будівля не набула відповідного правового статусу.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 260/714/21 – скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації «Про взяття під охорону держави пам`яток культурної спадщини в Закарпатській області» від 18.07.2011 року №01-05/106 в частині включення до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення, які беруться під охорону держави м.Ужгород (Додаток 1 до Наказу) житлового будинку XVIII ст. – вул.А.Волошина,5 (пункт 41 Переліку).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року.