Постанова
Іменем України
23 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 710/122/20
провадження № 61-6223св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -   ОСОБА_2 , 
відповідач за первісним та зустрічним позовами -   ОСОБА_3 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року 
в складі судді Побережної Н. П. та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2021 року в складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Василенко Л. І.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку 
у спільному майні подружжя.
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 09 вересня 1973 року 
до 14 липня 2004 року. Під час спільного проживання у шлюбі подружжя спільно придбали на підставі біржової угоди (договору) купівлі-продажу, зареєстрованої 27 квітня 1999 року Смілянською біржовою філією Товарна  біржа «Київська біржа нерухомості Джі-Ай-Пі» (далі - ТБ «Київська біржа нерухомості Джі-Ай-Пі»), житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 . В указаній угоді від 27 квітня 1999 року покупцем зазначений ОСОБА_4 та за ним був зареєстрований житловий будинок на праві власності. Вартість спірного житлового будинку з надвірними будівлями станом на 30 січня 2020 року становить 160 325 грн.
У подальшому (17 серпня 2004 року) ОСОБА_4 одружився 
з ОСОБА_3 , з якою перебував у шлюбі та проживав 
у вищевказаному житловому будинку до дня своєї смерті - 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
08 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області 
Курінного А. В., яким була відкрита (заведена) спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.
Листом від 08 листопада 2019 року нотаріус повідомив позивача за первісним позовом про заведення 10 серпня 2015 року спадкової справи на підставі заяв спадкоємців ОСОБА_4 : дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 . Нотаріус також зазначив, що не може видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки 
у  ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок.
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з проханням надати нотаріусу договір купівлі-продажу та технічний паспорт на житловий будинок, проте остання повідомила, що у неї відсутні такі документи, хоча вона постійно проживала зі спадкодавцем та отримала всі його особисті речі, зокрема і документи.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , який складається з наступних об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера «А») загальною площею 58,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м; сіней (літера «а»); сіней (літера «а1»); сіней (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погріба (літера «В»); вбиральні (літера «Г»); огорожі (№ 1); колодязя (літера «К»), загальною вартістю 160 325 грн.
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 . За заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини нотаріусом 10 серпня 2015 року відкрито спадкову справу. Заяву про прийняття спадщини також подала дружина спадкодавця ОСОБА_3 .
У подальшому (27 вересня 2018 року) ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, на що останній відмовив у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки не було надано правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок. 
ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_3 , яка проживала разом із спадкодавцем до дня смерті, з проханням надати нотаріусу договір купівлі-продажу та технічний паспорт на житловий будинок, однак вона повідомила, що у неї відсутні такі документи.
Зазначав, що будинок на АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_1 , тому це майно є спільною сумісною власністю вказаних осіб.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями на 
АДРЕСА_1 , який складається з наступних об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера «А») загальною площею 
58,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м; сіней (літера «а»); сіней (літера «а1»); сіней (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погріба (літера «В»); вбиральні (літера «Г»); огорожі (№ 1); колодязя (літера «К»), загальною вартістю 160 325 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року первісний та зустрічний позови задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , який складається з об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера «А») загальною площею 58,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м; сіней (літера «а»); сіней (літера «а1»); сіней (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погріба (літера «В»); вбиральні (літера «Г»); огорожі (№ 1); колодязя (літера «К»), загальною вартістю 160 325 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , який складається з об`єктів нерухомого майна: житлового будинку (літера «А») загальною площею 58,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м; сіней (літера «а»); сіней (літера «а1»); сіней (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погріба (літера «В»); вбиральні (літера «Г»); огорожі (№ 1); колодязя (літера «К»), загальною вартістю 160 325 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 420,40 грн на користь 
ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 420,40 грн на користь 
ОСОБА_2 .
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що спірний будинок був придбаний 27 квітня 1999 року під час спільного проживання в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя, тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Позивач за первісним позовом не пропустила строк позовної давності.
Позивач за первісним позовом довела належними та допустимими доказами, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 
з 09 вересня 1973 року до 17 липня 2004 року, тому безпідставними є доводи ОСОБА_3 про те, що вона перебувала з ОСОБА_4 в цивільному шлюбі із 1998 року.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Разом з тим, син спадкодавця - ОСОБА_2 , у визначений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте отримав відмову у видачі свідоцтва на спадкове майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно, тому він має право на спадщину на рівні з дружиною спадкодавця - ОСОБА_3 , яка також звернулася з відповідною заявою до нотаріуса. Оскільки спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , то позивач за зустрічним позовом має право на 1/4 частину зазначеного майна.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що безпідставними є доводи ОСОБА_3 про неможливість розгляду первісних та зустрічних позовних вимог в одному провадженні, оскільки первісний позов про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та зустрічний позов про визнання права власності на спадкове майно стосуються одних і тих же учасників справи, а також одного і того ж спірного майна, що відповідно до статті 188 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для їх об`єднання та розгляду в одному провадженні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_3 просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень ОСОБА_3 посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що підготовче засідання 
було проведене без її участі, враховуючи подані нею заяви про перенесення підготовчого засідання через карантинні обмеження (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга також мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували початок перебігу строку позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, який обчислюється не від дня розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників довідався або міг довідатися про порушення свого права. 
Вказував, що подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду 
від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження 
№ 61-2361св20).
Доводи інших учасників справи
У червні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу, 
в якому просила рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.
Вказувала, що місцевий суд за заявами ОСОБА_3 , яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, неодноразово переносив розгляд справи, тому остання мала достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків, зокрема, брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, проте належним чином не реалізувала надані їй законом права.
Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_3 у квітні 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували 
у зареєстрованому шлюбі у період з 09 вересня 1973 року до 14 липня 2004 року. У період шлюбу в указаних осіб ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) 
 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_2 . 
Згідно з біржовою угодою купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами від 27 квітня 1999 року, зареєстрованою Смілянською біржою філією Товарної біржі «Київська біржа нерухомості Джі-Ай-Пі», ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 купив жилий будинок на 
АДРЕСА_1 .
За даними Шполянського виробничого відділку Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» будинок на АДРЕСА_1 складається 
з наступних об`єктів нерухомості: житлового будинку (літера «А») загальною площею 58,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м; сіней (літера «а»); сіней (літера «а1»); сіней (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погріба (літера «В»); вбиральні (літера «Г»); огорожі (№ 1); колодязя (літера «К»).
Відповідно до висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Земельне бюро» про ринкову вартість об`єкта оцінки від 30 січня 2020 року загальна вартість об`єкт оцінки (спірного будинку) становить 160 325 грн.
Суди також встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 одружились 17 серпня 2004 року. 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Шполі Черкаської області.
ОСОБА_3 10 серпня 2015 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_4 
10 серпня 2015 року була відкрита спадкова справа після смерті 
ОСОБА_4 
ОСОБА_2 11 грудня 2015 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4 . 
Листом приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Курінного А. В. від 27 вересня 2018 року ОСОБА_2 повідомлено про те, що за відсутності у нього правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок нотаріус не може видати йому 
в порядку, визначеному частиною першою статті 71 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до заяви від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.
Листом від 08 листопада 2019 року нотаріус повідомив ОСОБА_1 про те, що після смерті ОСОБА_4 на підставі поданих заяв від його спадкоємців: дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 про прийняття спадщини, заведено спадкову справу від 10 серпня 2015 року. Вказано, що за відсутності у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок нотаріус не може видати в порядку, визначеному частиною першою статті 71 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.
Постановою від 23 листопада 2020 року нотаріус відмовив ОСОБА_1 
у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на спірне майно після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю документів на право власності на це майно.
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Шполянської міської ради   ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав у будинку на 
 
АДРЕСА_1 з 2000 року до дня смерті, в указаному будинку також зареєстрована ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів 
у часі, норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Як встановлено судами і сторонами не оспорюється, спірний будинок був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 27 квітня 1999 року на час дії норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, тут і далі - 
у редакції чинній на момент придбання спірного будинку).
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або 
з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу,  подружжя розпоряджається  за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені 
з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, 
дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Отже, тлумачення статті 28 КпШС України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
На підставі викладеного, правильними є висновки судів, що спірний будинок, який був придбаний 27 квітня 1999 року під час спільного проживання в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя, є їхньою спільною сумісною власністю.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця 
і народжені живими після відкриття спадщини.
За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.
Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Суди встановили, що у визначений законом строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися: дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Нотаріусом 10 серпня 2015 року відкрито спадкову справу.
Враховуючи викладене, а також наявну в матеріалах справи постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом через відсутність у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спірний будинок, яка була винесена нотаріусом відповідно до Порядку № 296/5 та Закону України «Про нотаріат», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог.
 
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження 
№ 61-2361св20), оскільки висновки у цій справі й у справі, яка переглядається, не суперечать один одному.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини 
є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Залишаючи без змін постанову апеляційного суду, Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 зазначив, що, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Таким чином, немає підстав вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведеній як приклад постанові касаційного суду, оскільки висновки в указаних справах не є суперечливими. Суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено права ОСОБА_3 на участь у судовому засіданні, враховуючи подані нею заяви про перенесення розгляду справи, є необґрунтованими, з огляду на таке.
Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку 
у спільному майні подружжя. Призначено підготовче засідання на 31 березня 2020 на 14.00 год.
13 березня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_1 
ОСОБА_3 31 березня 2020 року звернулася до суду із заявою про перенесення розгляду справи з 31 березня 2020 року на інший день, посилаючись на введення карантину.
Згідно з довідкою секретаря судового засідання 31 березня 2020 року фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Наступне судове засідання призначене на 06 травня 2020 року.
05 травня 2020 року ОСОБА_3 надіслала до суду заяву про перенесення розгляду справи з 06 травня 2020 року на інший день, посилаючись на введені карантинні обмеження.
ОСОБА_3 09 червня 2020 року надіслала до суду заяву про перенесення розгляду справи з 10 червня 2020 року на інший день, посилаючись на введені карантинні обмеження.
06 липня 2020 року ОСОБА_3 знову надіслала до суду заяву про перенесення розгляду справи з 07 липня 2020 року на інший день, посилаючись на введені карантинні обмеження. 
Відповідно до довідки Шполянського районного суду Черкаської області 
від 28 липня 2020 року ОСОБА_3 отримала судову повістку про виклик до суду на 27 серпня 2020 року на 09.00 год. у виді SMS-повідомлення. Вказані обставини ОСОБА_3 не оспорювала.
Крім того, 26 серпня 2020 року ОСОБА_3 надіслала до суду заяву про перенесення розгляду справи з 27 серпня 2020 року на інший день, посилаючись на введені карантинні обмеження.
Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 27 серпня 2020 року об`єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності на частку 
у спільному майні подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 жовтня 2020 року.
У зазначеній ухвалі місцевого суду вказано, що явка представників сторін 
в судові засідання жодного разу обов`язковою не визнавалась, а саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів. З урахуванням введення на території України карантинних заходів відповідно до Постанови Кабінету  Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» розгляд справи за клопотаннями відповідача судом відкладався, а відтак ОСОБА_3 мала достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків. Разом з цим зазначено, що відкладення розгляду справи є правом суду, яке реалізується в залежності від обставин неможливості вирішення спору. Неявка учасника справи, належним чином повідомленого про дату, час 
і місце судового розгляду, не відноситься до обставин, що унеможливлюють розгляд справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Таким чином, враховуючи, що адаптований карантин, який встановлений в Україні не є перешкодою для прибуття в суд, та те, що відповідач ОСОБА_3 щоразу особисто подавала заяви про відкладення розгляду справи через канцелярію суду в приміщенні суду, однак в судове засідання не з`являлась, а також предмет спору, складність справи, та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість проведення підготовчого провадження без участі  ОСОБА_3 .
Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що, посилаючись на встановлені в Україні карантинні обмеження, заявником не було враховано, що такі не поширюються на строк розгляду справи, який 
є службовим, а отже невчинення відповідачем відповідних дій, передбачених ЦПК України (проведення судового засідання в режимі відеоконференції тощо), не свідчить, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням закону.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 серпня 
2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21).
Доводи касаційної скарги про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, пропустила строк позовної давності на таке звернення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі посилання спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.
Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України  для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя,  встановлюється трирічний строк позовної давності.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14?456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження 
№ 12-104гс19).
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19).
При цьому судом встановлено, що ОСОБА_4 17 серпня 2004 року одружився з ОСОБА_3 , перебував з нею в шлюбі та проживав у спірному будинку до самої смерті, а колишнє подружжя ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) після розлучення зберегли добрі стосунки і позивач за первісним позовом не заперечувала, що у спірному будинку оселився її колишній чоловік 
ОСОБА_4 . При цьому, відповідачем не надано доказів, що ОСОБА_4 здійснював спроби відчужити житловий будинок, чи вчиняв інші дії, які порушували права та інтереси позивача за первісним позовом.
Отже, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відсутність доказів, які свідчили б про порушення права власності позивача за первісним позовом її чоловіком за життя, тому обґрунтовано визнали, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в межах строку позовної давності.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а також зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивачів з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява 
№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. В. Сердюк