Постанова
Іменем України
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 211/5518/18-ц
провадження № 61-14894св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , державний реєстратор відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління з питань реєстрації виконкому Криворізької міської ради Вербовська Катерина Василівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та державний реєстратор відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління з питань реєстрації виконкому Криворізької міської ради Вербовська К. В., про визнання недійсним правочину.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 2017 року ОСОБА_1 , на праві власності, у порядку спадкування за законом, належить земельна ділянка для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,1346 га, кадастровий номер 12218888200:01:041:0001, розташована на території Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.
ОСОБА_1 зазначала, що до отримання нею вказаної земельної ділянки у спадщину цією земельною ділянкою користувався відповідач, який звертався до неї з пропозицією укласти договір користування земельною ділянкою, щоб вона отримувала дохід.
17 жовтня 2018 року між нею та відповідачем було укладено договір емфітевзису.
Позивач вважала, що зазначений договір є недійсним, оскільки вона підписала договір на вже заготовленому бланку, не повністю усвідомлюючи правові наслідки такого правочину.
Зазначала, що вказаний правочин не відповідав тим реальним правовим наслідкам, що обумовлені цим договором, зокрема: договір укладений 
на 50 років, що, на думку позивача, позбавить її сина права розпоряджатися земельною ділянкою, оскільки відповідно до умов договору (пункту 6.3) вона зобов`язана продати земельну ділянку лише ОСОБА_2 .
Також, зазначала, що при укладені спірного договору її внутрішня воля була спрямована на отримання грошей через велику їх потребу, тому вона 
не бачила, що орендна плата значно занижена.
Оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, проте державним реєстратором зареєстрований у Державному реєстрі речових прав 
на нерухоме майно, що не підтверджує її внутрішню волю.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір про встановлення емфітевзису від 17 жовтня 2018 року, укладений між нею та ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 26 квітня 2019 року у складі судді Строгової Г. Г. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір емфітевзису 
від 17 жовтня 2018 року, укладений між сторонами, є дійсним, посилання позивача про порушення її волевиявлення при укладенні договору, яке виявилося у нерозумінні змісту укладеного договору, а також в тому, що він не спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним, нічим 
не доведені та не ґрунтуються на законі, а також спростовуються наданими відповідачем доказами про виконання сторонами умов договору.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 26 квітня 2019 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним пункт 6.3 договору про встановлення емфітевзису 
від 17 жовтня 2018 року, який укладений між ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 , яким встановлено, що у випадку, якщо на законодавчому рівні буде знято мораторій на продаж землі, що надасть право на відчуження земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,1346 га, кадастровий номер 12218888200:01:041:0001, розташованої на території Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, власник земельної ділянки зобов`язується продати цю земельну ділянку землекористувачу на запропонованих землекористувачем умовах та у визначений землекористувачем строк, 
або іншим способом здійснити відчуження земельної ділянки на користь землекористувача у визначеному землекористувачем порядку, про 
що укласти відповідний договір.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно 
до договору емфітевзису власник земельної ділянки може передати право користування належної йому земельної ділянки для сільськогосподарських потреб, при цьому договір емфітевзису не може встановлювати для власника земельної ділянки обов`язку у випадку, якщо на законодавчому рівні буде знято мораторій на продаж землі, що надасть право на відчуження земельної ділянки, продати указану земельну ділянку землекористувачу 
на запропонованих землекористувачем умовах та у визначений землекористувачем строк, або іншим способом здійснити відчуження земельної ділянки на користь землекористувача у визначеному землекористувачем порядку, про що укласти відповідний договір, оскільки власник земельної ділянки, якому належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, у тому числі здійснення захисту свого майна шляхом усунення будь-яких порушень їх прав на землю, навіть якщо 
ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, вправі на власний розсуд та визначатися з питанням про 
її відчуження на умовах, які прийнятні для нього, а не на умовах, які йому нав`язані.
У зв`язку із цим, суд апеляційної інстанції вважав наявними підстави для визнання недійсним пункту 6.3 договору про встановлення емфітевзису 
від 17 жовтня 2018 року, який укладений між ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції 
та ухвалити нове судове рішення, яким визнати недійсним договір емфітевзису від 17 жовтня 2018 року повністю.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 211/5518/18-ц 
із Криворізького районного суду Дніпропетровської області.
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального права, не враховано правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі 
№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) та від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 березня 
2019 року у справі № 145/374/17 (провадження № 61-46341св18) 
та від 22 березня 2019 року у справі № 394/559/17 (провадження 
№ 61-44351св18) щодо застосування статті 203 ЦК України.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив державного реєстратора відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління 
з питань реєстрації виконкому Криворізької міської ради Вербовської К. В. 
на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судам
ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,1346 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221888200:01:041:0001 (а. с. 9).
17 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 , як землекористувачем 
та ОСОБА_1 , як власником земельної ділянки, укладено договір про встановлення емфітевзису, відповідно до умов якого власник земельної ділянки встановлює щодо землекористувача на визначений строк право користування цією земельною ділянкою для визначення сільськогосподарських потреб (пункт 1.1). 
Згідно пункту 2.1 зазначеного договору, договором встановлюється емфітевзис на строк 50 років. 
Відповідно до пункту 3.1 договору землекористувач вносить власнику земельної ділянки плату за користування земельною ділянкою у розмірі 2 000,00 грн на рік у період з 15 вересня по 30 листопада кожного поточного року (а. с. 7, 8).
Зазначений договір зареєстрований 19 жовтня 2018 року № 28514751, 
що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 24 жовтня 
2018 року № 142447969 (а. с. 9).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно 
до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які 
є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав 
та обов`язків.
Згідно із статтею 1021 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.
Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту.
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.
Земельна ділянка, що перебуває в оренді, не може бути передана 
її власником іншій особі на праві емфітевзису, суперфіцію.
Особа, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, має право володіти та користуватися земельною ділянкою в повному обсязі відповідно до договору.
Особа, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, може передавати її в оренду на строк, що не перевищує строк договору емфітевзису.
Договором емфітевзису може бути встановлено заборону про передачу емфітевтом такої земельної ділянки в оренду. Така заборона є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації 
у порядку, визначеному законом.
Право користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім випадків переходу права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок, інші будівлі 
та споруди) або у разі, коли право емфітевзису, суперфіцію було набуто землекористувачем на земельних торгах.
Строк користування земельною ділянкою державної, комунальної 
та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), 
а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років.
Плата за користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності, визначена в договорах про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) 
або права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), укладених на земельних торгах, не може бути зменшена 
за згодою сторін протягом строку дії договору, а також у разі його поновлення.
Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
За домовленістю сторін договори про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови можуть бути посвідчені нотаріально.
Власник земельної ділянки також може встановити вимогу нотаріального посвідчення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги 
є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 
3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 
4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 
5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства); 6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію.
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), що перебуває у заставі (іпотеці), може бути припинено з підстави, визначеної пунктом 6 цієї частини, лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя).
Припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки державної чи комунальної власності з підстав, визначених 
у пункті 3-1 частини шостої цієї статті, здійснюється за правилами, встановленими статтею 32-1 Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини 
і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє 
їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи 
не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі 
статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло 
чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
При цьому слід зауважити, що наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, 
що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі 
№ 2-259/07 (провадження № 61-1712св18) та від 24 червня 2020 року у справі № 649/1007/17 (провадження № 61-39174св18).
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, 
так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши, що в оспорюваному договорі чітко визначено умови, які є зрозумілими та не містять можливості іншого тлумачення й відповідно до яких власник земельної ділянки встановлює щодо землекористувача на визначений строк право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, також встановлено емфітевзис на строк 50 років, визначено умови оплати за користування земельною ділянкою у розмірі 2 000,00 грн на рік у період з 15 вересня 
по 30 листопада кожного поточного року, а також ураховуючи відсутність об`єктивних і належних доказів про порушення волевиявлення позивача при укладені оспорюваного договору, яке виявилося у нерозумінні змісту укладеного договору, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Також судом апеляційної інстанції обґрунтовано враховано те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір було укладено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, як то тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин, чим друга сторона правочину скористалася.
Отже, суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) та від 16 червня 2020 року у справі 
№ 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 березня 
2019 року у справі № 145/374/17 (провадження № 61-46341св18) 
та від 22 березня 2019 року у справі № 394/559/17 (провадження 
№ 61-44351св18), на які заявник посилався у касаційній скарзі, 
є необґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального 
і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів 
у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча 
пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович