ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9895/21 Справа № 199/4354/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Придніпровської товарної біржі про визнання договору дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Придніпровської товарної біржі про визнання договору дійсним та визнання права власності.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 серпня 1998 року вона придбала домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , про що підписано біржовий договір купівлі-продажу нерухомого майна №325-НД/325-Н. Договір був укладений на Придніпровській Товарній біржі «Українська», з подальшою реєстрацією в КП «ДМБТІ» ДОР, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 591 за реєстровим № 82 у відповідності до відповіді з КГІ «ДМБТІ» ДОР від 09 червня 2021 року. Як зазначає позивачка, вона має обмеження в здійсненні розпорядчих дій стосовно вказаного домоволодіння, оскільки державним реєстратором прав на нерухоме майно не визнається біржовий договір та ставиться під сумнів як маючий силу правовстановлюючого документа. Позивачка не може реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання біржового контракту в 1998 році та діючих правових нормах на теперішній час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору.
Враховуючи викладене, позивачка просила визнати дійсним договір №325-НД/325-Н від 07 серпня 1998 року купівлі - продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати право власності за нею на вказане домоволодіння.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Придніпровська товарна біржа не є належним відповідачем по справі, оскільки нею не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачки, а вимога про визнання правочину дійсним може бути пред`явлена лише до сторони правочину, а не до особи, що його посвідчила.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при укладенні договору купівлі-продажу було досягнуто усіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, а тому у суду були правові підстави для задоволення позовних вимог. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу № 325-НД/325-Н домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Придніпровською товарною біржею. 
Право власності позивачки на вказане нерухоме майно, набуте на підставі зазначеного договору, було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 591 за реєстровим № 82.
Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
З огляду на те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єктта чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.
Позивачка не надала доказів, що її право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , не визнається чи оспорюється будь-якою особою, зокрема відповідачем по справі.
Вирішуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі продажу дійсним, суд вірно виходив з наступного.
На момент переходу права власності позивача на домоволодіння АДРЕСА_1 правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.
Згідно ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 07 серпня 1998 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Зі змісту договору №325-НД/325-Н від 07 серпня 1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. 
У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.
Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
Відповідно до реєстраційного посвідчення КП «ДМБТІ» право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачкою, на підставі договору купівлі-продажу №325-НД/325-Н від 07 серпня 1998 року.
Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.
При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.
У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного долмоволодінняу 1998 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.
Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №325-НД/325-Н від 07.08.1998року, що зареєстрований на Придніпровській товарній біржі , за яким позивач купила спірне домоволодіння.
Встановивши, що Придніпровська товарна біржа, не є неналежним відповідачем по справі, оскільки нею не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачки, а вимога про визнання правочину дійсним може бути пред`явлена лише до сторони правочину, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Доводи апелянта в скарзі про те, що при укладенні договору купівлі-продажу було досягнуто усіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, а тому у суду були правові підстави для задоволення позовних вимог, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. 
При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. 
Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
В пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. 
Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Придніпровська товарна біржа є неналежним відповідачем по справі, оскільки нею не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачки, а вимога про визнання правочину дійсним може бути пред`явлена лише до сторони правочину.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко