УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/2838/20                                                                          Головуючий у 1-й інст.  Маслак В.П. 
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/2838/20 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Державної казначейської служби України, за участі третьої особи: Громадської організації «Проти придурків та ідіотів» про стягнення моральної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_2 ,
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року, яка постановлена під головуванням судді Маслак В.П. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Житомирській області) та Державної казначейської служби України.
Просила доручити Державній казначейській службі України стягнути з рахунків Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, в разі відсутності таких коштів стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 160 000 грн. та на відшкодування коштів, витрачених на подання і розгляд заяви від 04 березня 2019 року в сумі 950 грн., а також на відшкодування коштів, витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1 022 грн. 
Позовна заява обґрунтована тим, що в справі №240/6651/19 рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін, визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Житомирській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки. Суд зобов`язав ГУ Держгеокадастру у Житомирській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, орієнтовною площею 2 га, із врахуванням положень ЗК України. Протиправність та винність відповідача доведена судовим рішенням. Ця обставина доказуванню не підлягає. Відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 , спричинивши останній немайнову шкоду, яка полягає у порушенні стосунків із оточуючими людьми, нормальних життєвих зв`язків, виникненні негативних явищ, зокрема, необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу і значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилося на її психологічному стані. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінено в 160 000 грн. за аналогією з ЄСПЛ, що буде достатнім для відновлення душевної рівноваги.
Окрім того, просила зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області шкоди в сумі 161 972 грн., які неналежно розглянули звернення від 04 березня 2019 року. Шкода заподіяна державному органу під час виконання державними службовцями трудових обов`язків. Положеннями Закону України "Про державну службу» передбачено, що державний службовець зобов`язаний відшкодувати державі шкоду, заподіяну внаслідок невиконання ним посадових обов`язків.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року  в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким доручити Державній казначейській службі України стягнути з рахунків Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, в разі відсутності таких коштів стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 160 000 грн. та кошти на відшкодування коштів, витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1 022 грн.
Доводи апеляційної скарги, зокрема, аргументовані тим, що суд першої інстанції, встановивши протиправність діянь заподіювача моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, а також вину останнього дійшов незаконного висновку про відсутність при всіх зазначених складових самої моральної шкоди. Така позиція, на думку скаржника, протирічить положенням ст.ст.23,1167 ЦК України. Крім того, при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував правового висновку Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в ухвалі від 08 листопада 2017 року в справі №459/2123/16-ц, який підтверджує обґрунтованість доводів позивача про наявність моральної шкоди та причинного зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача шкоди. Неправомірні дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 призвели до того, що вона вимушена захищати своє порушене право в судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Захист вимагав додаткових зусиль для організації часу та побуту, призводив до виникнення хвилювань та переживань, що негативно відобразилося на психоемоційному стані. Також Європейський суд з прав людини у справі «Ромашов проти України» рішенням від 27 липня 2004 року стягнув моральну шкоду, хоча заявник не надав жодного документа на підтвердження відповідних вимог. Наголошується на тому, що протиправність діяння відповідача встановлена судом у справі №240/6651/19, що також підтверджує вину останнього в заподіянні шкоди, що не потребує доказуванню. Належний розгляд звернення не спричинив би необхідності неодноразового повторного звернення до суду для встановлення істини та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу та значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що підтверджує наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою. Також всупереч ч.2 ст.138 ЦПК України суд першої інстанції, відмовивши в позові щодо відшкодування моральної шкоди, позовну вимогу в частині відшкодування судових в сумі 1 022 грн. не розглядав.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Житомирській області просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що сама лише наявність судового рішення, яким визнано протиправною бездіяльність управління щодо розгляду заяви позивача від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки, не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення моральної шкоди та не звільняє позивача від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися.

ОСОБА_2 спрямував до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі позивача, її представника та третьої особи. Одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. 

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області та Державна казначейська служба України також належним чином про дату, час і місце розгляду справи повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи не скеровували.

За таких обставин, відповідно до положень частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав. 

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що заявою від 04 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якій просила надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області.

Проте, листом  від 14 квітня 2019 року №Х-1299/0-1153/0/22-19 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про те, що згідно з довідкою відділу у Коростишівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області зазначено категорію земель за рахунок яких надається запитувана земельна ділянка та форма власності – землі комунальної власності. Відповідно до частини четвертої ст.122 ЗК України Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області здійснює передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, а тому надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної форми власності суперечить вимогам чинного законодавства України.

У справі №240/6651/19 рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо розгляду заяви  ОСОБА_1  від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглянути заяву  ОСОБА_1  від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, орієнтовною площею 2 га, із врахуванням положень Земельного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що сам лише факт ухвалення рішення Житомирським окружним адміністративним судом від 09 вересня 2019 року, яким визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеодастру у Житомирській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки, не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачу моральної шкоди та не звільняє її від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди. Будь-яких інших обставин, зокрема, щодо заподіяння шкоди позивачу, причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю відповідача не встановлено. Зважаючи на те, позов задоволенню не підлягає, витрати в сумі 1 022 грн., пов`язані із розглядом даної справи, не відшкодовані.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних мотивів.

Як визначено частиною другою ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

За положеннями ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України унормовано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Із огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 10-1 постанови вищевказаного Пленуму Верховного Суду України №4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом — моральною шкодою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (зміст частини перша та шоста ст.81 ЦПК України).

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про її відшкодування.

Звертаючись із позовом до суду про відшкодування моральної шкоди
позивач посилалася на ту обставину, що протиправність дій відповідача встановлена у справі №240/6651/19 рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін.

Разом із тим, одна лише наявність судових рішень у справі №240/6651/19 не породжує для позивача абсолютного права на відшкодування моральної шкоди, оскільки останньою не доведено всіх складових цивільно-процесуальної відповідальності, а саме наявності такої шкоди. Окрім того, сам по собі факт, що визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру в Житомирській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки не є безумовною підставою для відшкодування їй моральної шкоди.

Подібні висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 листопада 2021 року в справі № 296/699/20, від 25 листопада 2021 року в справі №296/684/20, від 16 вересня 2020 року в справі  № 243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18.

Такий висновок узгоджується й з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року в справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року в справі «Білуха проти України», якими встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Виходячи з недоведеності позивачем усіх складових делікту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, під час вирішення спору в справі №240/6651/19 адміністративний суд виходив із того, що отримавши заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, згідно ст.123 ЗК України, повинно було у місячний строк дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (видати відповідний наказ) або надати ОСОБА_1 мотивовану відмову в наданні дозволу. Натомість ГУ Держгеокадастру у Житомирській області листом від 04 квітня 2019 року №Х-1299/0-1153/0/22-19 відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, посилаючись на те, що згідно з довідкою відділу у Коростишівському районі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області зазначено категорію земель за рахунок яких надається запитувана земельна ділянка та форма власності – землі комунальної власності. 

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін, визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 березня 2019 року із врахуванням положень ЗК України.

Отже, вищевказаними судовими рішеннями у справі №240/6651/19 були відновлені порушені права ОСОБА_1 на розгляд її заяви у відповідності до вимог ЗК України. 

На виконання рішення у справі №240/6651/19 Головним управління Держгеокадастру у Житомирській області видано наказ від 19 лютого 2020 року №6-1708/14-20-СГ, з урахуванням довідки відділу в Коростишівському районі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 18 лютого 2020 року №33/404-20-0.25, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 04 березня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, орієнтовною площею 2 га у зв`язку з відсутністю повноважень Головного управління щодо розпорядження землями комунальної власності. 

Обґрунтування розміру моральної шкоди за недоведеністю спричинення останньої не має правового значення для вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду скаржником не надано.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений в ухвалі від 08 листопада 2017 року в справі №459/2123/16-ц, є неприйнятними через відмінність положень ЦПК України, які діяли до 15 грудня 2017 року. Позов же у даній справі поданий у квітні 2020 року, тобто за час дії ЦПК України у новій редакції.

Витрати на компенсацію відриву від звичайних занять сплачуються іншою стороною у разі ухвалення судового рішення на користь сторони (частина друга ст.138 ЦПК України). Рішення на користь позивача не ухвалено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: