ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 м.Рівне, вул.Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

07 лютого 2022 року                                                                                      Справа № 924/316/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Мельник О.В. 

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи:
позивач-             не з`явився;  
відповідача 1-  не з`явився;  
відповідача 2-  не з`явився;
третіх осіб -      не з`явився;
прокурор -         Безпалов А.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хмельницької обласної проку-ратури на рішення господарського суду Хмельницької області від 30.11.2020, повний текст якого складено 08.12.2020, у справі №924/316/20 (суддя Музика М.В.)

за позовом керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі
                 Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області м.Хмельницький
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - 
Державне підприємство «Староушицьке» 
Хмельницька обл., Кам`янець-Подільський р-н, смт.Стара Ушиця
до                 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» м.Київ
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еко-Граунд» 
     с.Колодіївка Кам`янець-Подільського р-ну Хмельницької обл. 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - 
1. ОСОБА_1 м.Київ 
2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Форк» м.Київ 
про витребування земельної ділянки,-

У березні 2020 прокурор в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Хмель-ницькій області (надалі в тексті – Держгеокадастр) звернувся до суду з позовом, у якому просить, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, витребувати у ТзОВ «Зарус-Інвест» та ТзОВ «Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмель-ницькій області земельну ділянку з кадастровим №6822455800:05:006:0083, загальною площею 2 га, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ ОСОБА_1 .
Вимоги мотивує тим, що рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 14.06.2019 визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у влас-ність ОСОБА_1 земельну ділянку, витребування якої є предметом даного спору. При цьому, 26.10.2017 ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку на користь ТзОВ «Форк», яке, в свою чергу, продало її ТзОВ «Зарус-Інвест», а останнє передало її в оренду ТзОВ «Агро-Еко-Граунд». Відтак, Прокурор стверджує про вибуття спірної земельної ділянки поза волею власника, що свідчить про необхідність її витребування у володільців на користь власника майна.(т.1, арк. справи 1-9).
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 30.10.2020 у справі №924/316/20 у задоволенні позову Прокурора відмовлено в повному обсязі. Рішення вмотивоване тим, що станом на момент звернення до суду із даним позовом, а також прийняття судового рішення, об`єкт – земельна ділянка, яку просить витребувати прокурор, не існує як об`єкт цивільного права, її кадастровий номер скасовано; окрім того, будь-яке право на неї не зареєстроване, що унемож-ливлює відновлення права Позивача як власника майна у володінні майном, якого він був неза-конно позбавлений (що є метою віндикаційного позову). Одночасно, спірна земельна ділянка як об`єкт права припинила своє існування у межах, визначених для земельної ділянки з кадастровим номером 6822455800:05:006:0083, що в сукупності свідчить про відсутність індивідуальних ознак витребовуваного майна станом на даний час. З огляду на наявність накладеного в рамках кримі-нального провадження чинного арешту на земельні ділянки, в які, за твердженням Прокурора, входить спірне у даній справі майно, враховуючи, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, викорис-тання, перетворення, пересування, передачі, відчуження – суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна з незаконного воло-діння відповідача.(т.1, арк.справи 189-194).
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Прокурор подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Хмель-ницької області від 30.10.2020 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов.(т.1, арк.справи 228-235). 
Обґрунтовуючи скаргу Прокурор зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку Скаржника, суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що в порушення вимог ст.ст. 237, 238 ГПК суд у оскаржуваному рішенні не надав оцінку тим обставинам, що вибуття спірної земельної ділянки відбулось поза волею власника, оскільки ОСОБА_1 (первинний набувач) заволоділа земельною ділянкою незаконно, приховавши факт попереднього використання права на безоплатну приватизацію, не набула права власності на неї, а відтак не мала права відчужу-вати земельну ділянку. Внаслідок неправильного тлумачення закону суд не застосував положень ч.1 ст.387, ч.1 ст.388 ЦК в частині витребування спірної земельної ділянки у добросовісних набувачів (відповідачів) на користь власника (позивача). Крім того, ні КПК України, ні ГПК України, ні інші акти законодавства не передбачають обмежень у розгляді та вирішенні судами в порядку цвільного, господарського чи адміністративного судочинства спорів з приводу прав на майно, зокрема і щодо якого застосовано заходи забезпечення кримінального провадження. У той же час, розгляд та вирішення таких спорів не є підставою для вирішення питань про застосування, зміну або скасування заходів забезпечення кримінального провадження, що здійснюється виключно за правилами кримінального судочинства. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2021 відкрито апе-ляційне провадження у справі №924/316/21, ухвалою від 24.03.2021, зокрема, залучено до участі у справі якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Державне підприємство «Староушицьке», ухвалою від 13.05.2021 зупинено провадження до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №924/454/20, а ухвалою від 20.01.2022 поновлено провадження, розгляд справи призначено на 07.02.2022.(т.1, арк.справи 258, т.2, арк.справи 84-85, 111-112, 124).
За час апеляційного провадження до суду надійшли:
05.02.2021 – відзив та 16.03.2021 – пояснення ТзОВ «Агро-Еко-Граунд», в яких заперечу-ються доводи апеляційної скарги та обґрунтовуються підстави залишення рішення суду першої інстанції без змін.(т.2, арк.справи 12-15, 71-72).
16.03.2021 – пояснення Прокурора, у якій апелянт підтримує апеляційну скаргу та просить її задоволити.(т.2, арк.справи 50-51).
Після поновлення провадження, у судовому засіданні апеляційної інстанції 07.02.2022 Прокурор підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та надав пояснення в обґрунту-вання своєї позиції. 
Крім того, у зв`язку з повідомленням представника ТзОВ «Агро-Еко-Граунд» про технічну неможливість під`єднатися до підсистеми відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua – колегія суддів, порадившись на місці вирішила здійснювати   запис розгляду судової справи за допомогою системи технічної фіксації судового процесу «Оберіг».
Інші учасники справи не забезпечили явки своїх представників у призначене на 07.02.2022 судове засідання апеляційної інстанції, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, позаяк присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Прокурора, вивчивши ма-теріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась із заявою від 08.09.2017 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, у якій просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га та передати у власність земельну ділянку, що розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. 
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призна-ченням землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 6822455800:05:006:0083). Змінено вид цільового призначення земельної ділянки з «для ведення фермерського господарства (01.02)» на «для ведення особистого селянського господарства (01.03)». Надано у власність гр.  ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0 га (кадастровий № 6822455800:05:006: 0083) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського при-значення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. 
Відповідно до інформації від 27.11.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – 21.10.2017 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.10.2017 року №22-20637-СГ право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6822455800:05: 006:0083 зареєстровано за   ОСОБА_1 ; 26.10.2017 на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності за ТзОВ «Форк» відповідно до договору купівлі-продажу №1287 від 26.10.2017. Крім того, 07.11.2017 право власності припинено внаслідок об`єднання об`єктів нерухомого майна та об`єкт нерухомо майна закрито.
Згідно з інформацією від 25.11.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – земельна ділянка площею 42 га із кадастровим №6822455800:05:006:0144, що розташована за адресою: Хмельницька область, Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада – поділена та як об`єкт нерухомого майна з 03.01.2018 закрита, 14.12.2017 право власності на земельну ділянку зареєстровано за ТзОВ «Зарус-Інвест», яке 03.01.2018 припинено; з 07.11.2017 земельна ділянка перебувала у власності ТзОВ «Форк», за яким відповідне право припинено 14.12.2017. 
Як вбачається із інформації від 04.02.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – право власності на земельну ділянку площею 2 га із кадастровим номером 6822455800:05:006:0120, яка розташо-вана за адресою: Хмельницька область, Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада – 03.01.2018 зареєстровано за ТзОВ «Зарус-Інвест» земельна ділянка передана 14.03.2018 в оренду ТзОВ «Агро-Еко-Граунд». На вказану земельну ділянку 29.03.2019 накладено арешт згідно ухвали суду від 21.03.2018. 
Із інформації від 25.11.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається – право влас-ності на земельну ділянку площею 40 га із кадастровим №6822455800:05:006:0121, яка розташо-вана за адресою: Хмельницька область, Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада – 03.01.2018 зареєстровано за ТзОВ «Зарус-Інвест» земельна ділянка передана 14.03.2018 в оренду ТзОВ «Агро-Еко-Граунд». На вказану земельну ділянку 29.03.2019 накладено арешт згідно ухвали суду від 21.03.2018. 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14.06. 2019 у справі №676/271/19, яке набрало законної сили – визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ, яким затверд-жено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий №6822455800:05:006:0083) для ведення особистого селянсь-кого господарства, що знаходиться за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.03.2018 у справі №686/4632/18, відповідно до вимог ст.ст.170-173 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів та слідової інформації, що міститься на них, запобігання можливості їх пошкодження, знищення, відчуження, накладено арешт на земельні ділянки за межами населе-них пунктів Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, а саме на території Китай-городської (Колодіївської) сільської ради (територіальної громади), та Староушицької селищної ради (територіальної громади), які зареєстровані за ТзОВ «Зарус-Інвест» з кадастровими номерами 6822455800:05:006:0121 площею 40 га та 6822455800:05:006:0120 площею 2 га. 
Як зазначалось вище, рішенням від 30.10.2020 у справі №924/316/20 господарський суд Хмельницької області відмовив у задоволенні позову Прокурора.(т.2, арк.справи 171-175). 

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга обґрунтована та підлягає задоволенню з огляду на наступне:
Предметом даного спору повернення земельної ділянки державної власності.

Переглядаючи оспорюване рішення, колегія суддів не вбачає впливу на дотримання прин-ципу рівності сторін через участь прокурора у даній справі з огляду на наступне. 
Колегія суддів зауважує, що за наслідками розгляду справи №912/23/85/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 вирішила виключну правову проблема щодо таких питань: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов’-язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.
У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійнює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повнова-ження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визнача-ється судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке не законно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інте-ресів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскар-ження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Матеріалами справи стверджено, що Прокурор звернувся до Держгеокадастру із запитом від 13.09.2019 щодо здійснення Держгеокадастром заходів для відновлення інтересів держави, зокрема, що стосуються спірної земельної ділянки, а також 11.12.2021 звертався із запитом щодо надання інформації для встановлення наявності представництва інтересів держави в суді, у відповідь на який Держгеокадастр листом від 23.12.2019 повідомив, що чітко не передбачено категорію позовів, з якими він вправі звертатись, а також про відсутність коштів на сплату судового збору.(т.1, арк.справи 24, 35-40).
Враховуючи бездіяльність Держгеокадастру щодо звернення до суду за захистом свого пору-шеного права, Прокурор у березні 2020 року звернувся із даним позовом.(т.1, арк.справи 1-9).

Переглядаючи оскаржуване рішення по суті, колегія суддів виходить з того, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорю-вання.(ст.15 Цивільного кодексу України, надалі в тексті – ЦК України). Способи захисту цивіль-них прав та інтересів судом передбачені у ст.16 ЦК України. Одним з таких способів, як зазна-чено у п.3 ч.2 вказаної статті, є припинення дії, яка порушує право. Аналогічні приписи містить частина 2 ст.20 ГК України.
Частиною 1 статті 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи об-межений у його здійсненні.(ст.321 ЦК України).
Суб`єктами права власності на землю, згідно зі ст.80 Земельного кодексу (надалі в тексті – ЗК України), є громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності, територіальні грома-ди, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, – на землі державної власності.
Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України, набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності відбувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визна-чених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.(ст.83 ЗК України).
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній влас-ності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місце-вого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи дого-вору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.(ч.1 ст.124 ЗК України).
Підставами виникнення, зміни та припинення земельних відносин є юридичні факти – юридично значимі обставини, які поділяються відповідно на правовстановлюючі, правозмінюючі та правоприпиняючі. До таких обставин відносяться: договори та інші угоди, передбачені законом, а також не передбачені законом але такі, що не суперечать йому; акти державних органів та органів місцевого самоврядування, які передбачені законом як підстави виникнення земельних прав та обов`язків; судові рішення, які встановлюють земельні права та обов`язки; набуття земельних прав та обов`язків на підставах, які дозволені законом; заподіяння шкоди; інші дії фізичних та юри-дичних осіб; події, з якими закон або інший правовий акт пов`язує виникнення, зміну і припинен-ня земельних відносин. Зазначене кореспондується зі статтею 11 ЦК України.
Власники земельних ділянок, в силу статті 90 ЗК України, мають право самостійно господа-рювати на землі.
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, уста-новленому законом. 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких пору-шень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шля-хом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинен-ню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Держава забезпечує гро-мадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.(ч.3 ст.152 ЗК Украї-ни). 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.(ст.387 ЦК України). 
Повернення земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Матеріалами справи стверджено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ «Про затвердження документації із земле-устрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відве-дення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення (кадастро-вий №6822455800:05:006:0083). Змінено вид цільового призначення земельної ділянки з «для ведення фермерського господарства (01.02)» на «для ведення особистого селянського госпо-дарства (01.03)». Надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0 га (кадастровий №6822455800:05:006:0083) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. 
При цьому, спосіб, в який спірна земельна ділянка з кадастровим №6822455800:05:006: 0083, вибула із власності держави та наявність інших проваджень, у тому числі в господарських судах, свідчать про низку послідовних дій щодо отримання в приватну власність з державної власності земельних ділянок з одночасним вчиненням дій щодо унеможливлення подальшого повернення таких земельних ділянок (об`єднання та поділ земельних ділянок з метою присвоєння нових кадастрових номерів, зміна їх конфігурації).
Така правова позиція знайшла своє закріплення у постанові Верховного Суду від 10.12. 2021 у справі №924/454/20, до закінчення розгляду якої зупинялась дана справа №924/316/20.
Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на:
- 27.11.2018 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ – право власності на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим №6822455800:05:006:0083 зареєстровано за Маркевич А.А. 21.10.2017; на вказану земельну ділянку 26.10.2017 зареєстровано право власності за ТзОВ «Форк» відповідно до дого-вору купівлі-продажу №1287 від 26.10.2017. Крім того, 07.11.2017 право власності припинено внаслідок об`єднання об`єктів нерухомого майна та об`єкт нерухомо майна закрито.
- 25.11.2019 земельна ділянка площею 42 га із кадастровим №6822455800:05:006:0144, яка розташована у Хмельницькій області, Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада, з 03.01.2018 поділена та закрита як об`єкт нерухомого майна; право власності на земельну ділянку 14.12.2017 зареєстровано за ТзОВ «Зарус-Інвест» та 03.01.2018 припинено; з 07.11.2017 земельна ділянка перебувала у власності ТзОВ «Форк», за яким відповідне право припинено 14.12.2017. 
- 03.01.2018 право власності на земельну ділянку площею 2 га із кадастровим номером  6822455800:05:006:0120, яка розташована у Хмельницькій області, Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада – зареєстровано за ТзОВ «Зарус-Інвест», земельна ділянка 14.03.2018 передана в оренду ТзОВ «Агро-Еко-Граунд». На вказану земельну ділянку 29.03.2019 накладено арешт згідно ухвали суду від 21.03.2018. 
- 03.01.2018 право власності на земельну ділянку площею 40 га із кадастровим номером 6822455800:05:006:0121, яка розташована у Хмельницькій області, Кам`янець-Подільський район, Староушицька селищна рада – зареєстровано за ТзОВ «Зарус-Інвест», земельна ділянка 14.03.2018 передана в оренду ТзОВ «Агро-Еко-Граунд». На вказану земельну ділянку 29.03.2019 накладено арешт згідно ухвали суду від 21.03.2018. 

У пункті 56 постанови від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила про помилковість, з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України, висновків суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №922/2723/17.
Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів звертає увагу, що підставою для звер-нення з позовом та апеляційною скаргою стало визнання в судовому порядку недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ, яким було затверджено проект землеустрою та надано у власність  ОСОБА_1 земельну ділян-ку, витребування якої є предметом даного спору. При цьому, вже 26.10.2017 ОСОБА_1 відчу-жила земельну ділянку на користь ТзОВ «Форк», а те, в свою чергу, продало ТзОВ «Зарус-Інвест», яке передало її в оренду ТзОВ «Агро-Еко-Граунд». Відтак, Прокурор стверджує про вибуття спір-ної земельної ділянки поза волею власника, що свідчить про необхідність її витребування у воло-дільців на користь власника майна.
Так, спосіб захисту права власності, передбачений статтями 387, 388 ЦК України, застосову-ється в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. 
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право влас-ності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухо-містю). (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість держав-ної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно.(пункт 9 частини 1 статті 27 вказаного Закону).
Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем – не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права”.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. (поста-нови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13).
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Таким чином, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикацій-ного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування припи-сів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого само-врядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчу-ють відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місце-вого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 01.10.2019 у справі №911/2034/16, від 15.10.2019 та №911/3749/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17.
При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Дер-жавного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц та від 14.11.2018 у справі №183/1617/16.
Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішен-ня про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права влас-ності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прога-лини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права влас-ності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції лишив поза увагою зазначенні вище приписи законодавства та висновки Верховного Суду, тому з огляду на положен-ня статей 387 та 388 ЦК України власник, у даному випадку – держава вправі витребувати земельні ділянки, які були поділені та/або об`єднані, а формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик – не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Підставою відмови у позові стало також накладення арешту згідно ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.03.2018 у справі №686/4632/18, на підставі ст.ст.170-173 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів та слідової інформа-ції, що міститься на них, запобігання можливості їх пошкодження, знищення, відчуження – на земельні ділянки за межами населених пунктів Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, а саме на території Китайгородської (Колодіївської) сільської ради (територіальної грома-ди), які зареєстровані за ТзОВ «Зарус-Інвест» з кадастровими номерами 6822455800:05:006:0120 площею 2 га та 6822455800:05:006:0121 площею 40 га.
Досліджуючи зазначену обставину, колегія суддів приймає до уваги, що чинним Госпо-дарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості скасування арештів на майно, накладених в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки скасування арешту майна, яке застосовано в межах кримінального провадження, здійс-нюється лише в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.
Так, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудо-вого слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
У справах №335/12096/15-ц та №569/4374/16-ц Верховний Суд також дійшов висновку щодо процесуального порядку розгляду вимог про зняття арешту, накладеного в межах кримінального провадження.
В справі №755/9215/15-ц (постанова від 13.11.2019) Верховний Суд зробив висновок, що у реєстрація права власності у період, коли на майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону. Так, на час реєстрації права власності на земельну ділянку у квітні 2013 року вже існував акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем державної виконавчої служби, відпо-відно до якого на спірну земельну ділянку було накладено арешт. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Отже, під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу державної виконавчої служби не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії державної виконавчої служби чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.
Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №372/2904/17-ц) або Кримінальним про-цесуальним кодексом України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04. 2019 у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
При цьому матеріали справи не містять доказів про накладення арешту на спірну земельну ділянку, кадастровий №6822455800:05:006:0083.
Із Витягів з Державного реєстру речових прав та ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 21.03.2018 вбачається, що арешт накладено на земельні ділянки з кадастровими номе-рами 6822455800:05:006:0120 площею 2 га та з 6822455800:05:006:0121 площею 40 га в межах кримінального провадження №42017240000000195 як речові докази.

Колегія суддів також виходить з того, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряд-женням майном, є момент набуття права власності.
Водночас за змістом частин 1, 2 статті 18 та пункту «а» частини 1 статті 19 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на певні категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення.
Землями сільськогосподарського призначення, згідно ст.22 ЗК України, визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської нау-ково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу.
Суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, – на землі державної власності (стаття 80 ЗК України).
Згідно з підпунктом «г» пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законо-давчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу.
Як вбачається з матеріалів справи, скасованим надалі у судовому порядку наказом Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ, було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 6822455800:05:006:0083). Змінено вид цільового призначення земельної ділянки з «для ведення фермерського господарства (01.02)» на «для ведення особистого селянського господарства (01.03)». Надано у власність гр. ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0 га (кадастровий номер 6822455800:05:006:0083) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення дер-жавної власності, розташовану за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам’-янець-Подільського району Хмельницької області. 
Таким чином Прокурор довів приналежность спірної земельної ділянки до земель державної власності.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо неприпустимості витребування майна із володіння добросовісного набувача, та незаконного втручання у мирне володіння майном з огляду на наступне.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).(постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц)
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передба-чених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жод-ним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), §166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітим-ною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручан-ням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмір-ний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.рішення ЄСПЛ у справах «Рисовсь-кий проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності пробле-ми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «The former king of Greece and others v. Greece» (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» перед-бачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначе-ною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорцій-ності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у не законний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундамен-тальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо установлених обставин і фактів.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. 
Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави становить пропорційне втручання у право власності кінцевого набувача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання. 
Вбачається, що вирішуючи даний спір, господарський суд першої інстанції залишив зазна-чені обставини поза увагою, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосова-ними засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права скаржника на судовий захист і призвело до прийняття необґрунтованого рішення, що зумовлює його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
З мотивів зазначених вище, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав ст.277 ГПК України че-рез неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, визнання судом першої інс-танції встановленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведеними та невідповідності обставинам справи висновків, викладених у рішенні, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Крім того, на підставі статті 129 ГПК України, у зв`язку з задоволенням позову і апеляцій-ної скарги з ТзОВ «Зарус-Інвест» та ТзОВ «Агро-Еко-Граунд»» на користь Хмельницької обласної прокуратури належить стягнути по 1051 грн витрат зі сплати судового збору та 1576 грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.34, 86, 129, 232, 233, 240, 275, 277, 282, 284, 287, 316 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури на рішення господарського суду Хмельницької області від 30.11.2020 у справі №924/316/20 задоволити.
2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 30.11.2020 у справі №924/316/20 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
3. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» та Товариства з обмеженою відповідальністю«Агро-Еко-Граунд» на користь держави в особі Головного управ-ління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку з кадастровим номером 6822455800:05:006:0083, загальною площею 2 га, яка розташована за межами населених пунктів Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в кордина-тах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17.10.2017 №22-20637-СГ ОСОБА_1 .
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-Інвест» (Ідентифікаційний код юридичної особи 41108081, Україна, 03057, місто Київ, вул.Довженка Олександра (Шевчен-ківський р-н), будинок 18) на користь Хмельницької обласної прокуратури (Ідентифікаційний код юридичної особи 02911102, Україна, 29000, Хмельницька обл., місто Хмельницький, провулок Військоматський, будинок 3) 1051 грн витрат зі сплати судового збору та 1576 грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еко-Граунд» (ідентифіка-ційний код юридичної особи 0738781, Україна, 08130, Київська обл., Бучанський р-н, село Петропавлівська Борщагівка, вул.Соборна, будинок 10-Б, нежитлове приміщення 110) на користь Хмельницької обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи 02911102, Україна, 29000, Хмельницька обл., місто Хмельницький, провулок Військоматський, будинок 3) 1 051 грн витрат зі сплати судового збору та 1 576 грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Надати доручення місцевому господарському суду про видачу відповідних наказів.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верхов-ного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.
8. Матеріали справи №924/316/20 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий  суддя                                                                      Грязнов В.В. 

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.  

Суддя                                                                                              Мельник О.В.