Постанова
Іменем  України 
27 січня 2022 року
м. Київ
справа № 639/1419/19
провадження № 61-6234св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 червня 2020 року та постанову  Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив встановити факт її непроживання за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 в період з 1996 року по  31 грудня 2018 року, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на 1/12 частку цієї квартири на її ім`я, та визнати за ним право власності на вказану частку квартири. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому 1/4 частку квартири  АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом після смерті батька є він, його мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідач ОСОБА_2 
30 вересня 2017 року він та ОСОБА_2 як спадкоємці, які постійно проживали зі спадкодавцем ОСОБА_3 , отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/12 частку вищевказаної квартири кожен.
Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 з вересня 1996 року й на момент смерті батька не  проживала в спірній квартирі, не піклувалася про нього, не надавала матеріальної допомоги, а тому не є такою, що прийняла спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з їх необґрунтованості, оскільки на  момент відкриття спадщини відповідач була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем, що підтверджено належними доказами та не спростовано позивачем.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернувсядо  Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 червня 2020 року й постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що відповідач не довела факту її фактичного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки сама по собі реєстрація її місця проживання за адресою спадкодавця не дає можливості встановити цей факт, а тому безпідставно відмовили в задоволенні позову. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
10 червня 202я року справа № 639/1419/19 надійшла до Верховного Суду.
Відповідач надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 06 травня 1998 року квартира   АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину вищевказаної квартири.
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його діти: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.
Спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 заведена 30 вересня 2017 року на підставі заяв спадкоємців за законом ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 , у яких вони просили видати їм свідоцтва про право на спадщину, так як фактично її прийняли, були зареєстровані та мешкали однією сім`єю зі  спадкодавцем, що підтверджено довідкою КП «Жилкомсервіс» від 17 травня 2017 року, відмітками в паспортах спадкоємців.
30 вересня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 на 1/12 частку вищевказаної квартири кожен, реєстраційні №№ 3-628, 3-629.
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 04 вересня 2019 року та  відміткою в паспорті громадянина України, відповідач ОСОБА_2 з  06 травня 1998 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за  законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та  народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не  прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За приписами статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004  року № 20/5, яка була чинна на момент відкриття спадщини, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.
Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем може бути, зокрема, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Установивши, що на момент відкриття спадщини відповідач була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем, що підтверджено, зокрема реєстраційним записом у її паспорті, довідкою КП «Жилкомсервіс» від 17 травня 2017 року,і  належних та допустимих доказів на спростування цих обставин, а саме фактичного її проживання станом на 23 січня 2010 року за іншою адресою, позивач не  надав, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Висновки судів не суперечать висновку, викладеному Верховним Судом у  постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 червня 2020 року та  постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко