ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
08 лютого 2022 року
м. Харків
справа №638/16488/20
провадження №22-ц/818/515/22
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року, постановлену суддею Хайкіним В.М., -
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Авілова Олена Михайлівна звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, а саме просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 4839, 60 доларів США, судові витрати – 48, 39 доларів США судового збору, що є еквівалентом 1381, 53 грн. за подання позовної заяви та 840, 80 грн. за подання заяви про забезпечення позову, судові витрати – 500 доларів США – компенсація витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з проханням про запозичення грошей в розмірі 4000 доларів США. За обопільною згодою між сторонами строк виконання зобов`язання по поверненню суми позики складає два тижні. 11.06.2019 року ОСОБА_1 зробив банківський переказ на банківський рахунок ОСОБА_2 з позначкою «позика» в розмірі 4000, 00 доларів США, перемовини відбувались як засобами телефонного зв`язку, так і листуванням в месенджерах. Станом на 26.11.2020 року ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_1 так і не повернула. Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 25.06.2019 року по 26.11.2020 року складає 160, 84 доларів США, а пеня 1258, 25 доларів США. Просить суд позов задовольнити.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики – відмовлено.
Витрати по сплаті судового збору залишено за позивачем.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року.
В апеляційній скарзі просить рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на доказах, наданих Позивачем. Суд здійснив власне тлумачення змісту платіжного доручення, яке надано із позовом на підтвердження надіслання грошових коштів Відповідачці, всупереч наданому нотаріально завіреному перекладу цього доручення, що є безумовно процесуальним порушенням. Також суд не досліджував інших доказів по справі: листування між сторонами, де Відповідачка за змістом визнає факт отримання грошей саме у позику та її обов`язок повернути їх, відповідачка підтвердила факт отримання грошей від позивача саме у позику та попросила реквізити позивача саме для повернення цієї грошової суми. Укладення між сторонами договору позики підтверджується – чеком про банківський переказ грошових коштів в розмірі 4000 доларів США на ім`я ОСОБА_4 , яка підтвердила отримання нею коштів. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 24.02.2016 року № 6-50 цс16 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами(ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Факт переказу позивачем коштів на рахунок відповідача не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти в борг, оскільки такий переказ коштів міг бути здійснений на підставі будь-яких інших правовідносин або без таких.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до копії роздруківки банківського переказу Леонід Каплун (Leonid G Kaplun) здійснив переказ коштів на ім`я відповідача - ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) у розмірі 4000 доларів США (а. с. 16).
Інших належних, допустимих та достовірних доказів, щодо оформлення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зазначенням: суми отриманих коштів та в якому розмірі, валюта отриманої позики, строк повернення коштів, відсотки за прострочення повернення коштів та інших вимог відповідно до вимог чинного законодавства матеріали справи не містять.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
В частинах першій, другій статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
У частинах першій, третій статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, апеляційним судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення 11 червня 2019 року ОСОБА_1 перерахував на рахунок ОСОБА_2 4 000,00 доларів (а.с.16).
Інших доказів на підтвердження ствердження позивача, що між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики матеріали справи не містять.
Посилання апелянта, як на підтвердження своїх вимог на листування між сторонами у месенджері, судовою колегією не приймається, виходячи з наступного.
З наданих роздруківок листування між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не вбачається, що даний номер зареєстрований саме за ОСОБА_7 і що це саме вона вела дану переписку з позивачем.
Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що саме ОСОБА_7 вела дану переписку.
Також судовою колегією не приймається і посилання ОСОБА_1 на платіжне доручення щодо перерахування коштів на ім`я ОСОБА_7 , як на доказ укладення договору позики між сторонами. Зміст вищевказаного платіжного доручення, так само і у розділі призначення платежу, оформлений позивачем особисто, підпису відповідачки цей документ не містить. Виходячи з вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що дане платіжне доручення не є належним, допустимим і достовірним доказом укладення договору позики.
Разом з тим, посилання представника позивача, як на приклад, на судове рішення у цивільній справі, яка виникла з подібних правовідносин, а саме на Постанову Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі № 495/2442/16-ц, якою стягнуто суму запозичених коштів, колегією суддів не приймається, з огляду на наступні обставини.
Дана справа стосується розгляду справи з позовною вимогою щодо стягнення безпідставно набутих коштів, а не стягнення коштів за договором позики.
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_3 – залишити без задоволення .
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий –                                                                                                         Н.П. Пилипчук
Судді –                                                                                                               О.В. Маміна
               О.Ю. Тичкова