ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2109/22 Справа № 207/2937/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скиба С. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року

по цивільній справі за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява, мотивована тим, що 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів" в межах процедури банкрутства по реалізації ліквідаційної маси був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого був цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входили об`єкти нерухомого майна, виробничі будівлі по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажі майна в проваджені у справі про банкрутство, однак ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з відсутністю нотаріально посвідченого договору та відомостей ОКП "ДБТІ" щодо відсутності відомостей про реєстрацію права власності на виробничі будівлі № 179-К/4-1 та № 179-К/4-2. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності були задоволені. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовлено. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 21 липня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року, однак на час ухвалення даного рішення жодних прав власності на спірні об`єкти зареєстровано не було. Після проведення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено декілька договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16592374; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16573667; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16591303; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16571357, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року скасована підстава виникнення права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна у ОСОБА_1 31 січня 2019 року фахівцями відділу земельних відносин та самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було проведено обстеження стану та дотримання умов використання земельних ділянок , що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та встановлено, що: рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року визнано дійсним договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна - виробничих будівель за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів"; визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкти нерухомого майна - виробничі будівлі, за адресами: АДРЕСА_2 , будівля загальною площею 571,4 кв.м., та складається з літера А-1 плавільна дільниця № 1; АДРЕСА_3 , будівля загальною площею 268,4 метрів квадратних, та складається з літера А-1 плавільна дільниця № 2. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року ДП "Придніпровський завод кольорових металів" припинено у зв`язку з визнанням його банкрутом. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на об`єкт нерухомого майна - виробничі будівлі за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 зареєстровано 22 вересня 2016 року та 23 вересня 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу 1/2 частин виробничих будівель № 1042, № 1043 від 22 вересня 2016 року та № 1054, № 1055 від 23 вересня 2016 року, зареєстровані приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. До міської ради надійшли заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а саме: ділянка орієнтовною площею 0,0469 га по АДРЕСА_2 , для розміщення виробничої будівлі, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року № 1042 та від 23 вересня 2016 року № 1054; ділянка орієнтовною площею 0,0334 га по АДРЕСА_3 , для розміщення виробничої будівлі, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року № 1043 та від 23 вересня 2016 року № 1055. ОСОБА_2 користується земельними ділянками без оформлення документів на землекористування, на яких згідно план-схем земельних ділянок розміщені виробничі будівлі. ДП "Придніпровський завод кольорових металів" здійснив самочинну забудову не маючи дозвільних документів, без вводу цього права об`єкта в експлуатацію на земельній ділянці. ОСОБА_1 набув право власності на самовільно збудований об`єкт нерухомого майна на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2016 року, яке скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року. ОСОБА_2 набув права власності на самовільно збудований об`єкт нерухомого майна внаслідок переходу права власності на нього від ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу по 1/2 частині.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16592374; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16573667; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16591303; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16571357, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А.; припинити право власності за ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна, виробничі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за номерами запису про право власності по 1/2: № 16592374, № 16573667, № 16591303, № 16571357; звільнити земельну ділянку шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виробничі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсними та застосовано наслідки недійсності договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16592374; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16573667; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16591303; договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16571357, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А., та припинено право власності ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна, виробничі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за номерами запису про право власності по 1/2: № 16592374, № 16573667, № 16591303, № 16571357.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів" був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до якого входили об`єкти нерухомого майна, а саме: виробнича будівля № 179-К/4-1 - плавильна дільниця № 1, літера А-1, загальною площею 571,4 кв.м., літера-2: прибудова, сходи, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; виробнича будівля № 179-К/4-2 - плавильна дільниця № 2, літера А-1, загальною площею 268,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності задоволено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовлено (т.1а.с.14-16).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договори, а саме:

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16592374;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16573667;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16591303;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16571357, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. (т.1 а.с.25-28).

Згідно Актів обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 31 січня 2019 року у результаті обстеження встановлено, що рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2016 року визнано дійсним договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів". Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого чайна - виробничу будівлю за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 268,4 кв.м., та складається з літера А-1 плавильна дільниця № 2. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року ДП "Придніпровський завод кольорових металів", припинено у зв`язку з визнанням його банкрутом, про що 16 листопада 2016 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено запис за № 12231170021002010. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на об`єкт нерухомого майна - виробничу будівлю за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 22 вересня 2016 року та 23 вересня 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі № 1043 та № 1055, посвідчених 22 вересня 2016 року та 23 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. До міської ради надійшли заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0334 га за адресою: АДРЕСА_3 , для розміщення виробничої будівлі, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року № 1043 та від 23 вересня 2016 року № 1055; про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0469 га за адресою: АДРЕСА_2 , для розміщення виробничої будівлі, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року № 1042 та від 23 вересня 2016 року № 1054. Таким чином, ОСОБА_2 користується земельною ділянкою орієнтованою площею 0,0334 га за адресою: АДРЕСА_3 та земельною ділянкою орієнтованою площею 0,0469 га за адресою: АДРЕСА_2 з 23 вересня 2016 року по теперішній час без оформлення документів на землекористування. Фактично на момент візуального обстеження за вказаними адресами на земельній ділянці орієнтованою площею 0,0334 га згідно з план-схемою земельної ділянки, розміщено виробничу будівлю та на земельній ділянці орієнтованою площею 0,0469 га згідно з план-схемою земельної ділянки, розміщено двоповерхову виробничу будівлю. Документи на землекористування не оформлено (т.1 а.с.21-24).

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що 31 січня 2019 року ним були складені та підписані акти обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Дата 31 січня 2019 року відповідає дійсності. Він проводив огляд не виробничих будівель, а саме земельних ділянок. Фактично на момент візуального обстеження за вказаними адресами по АДРЕСА_3 на земельній ділянці розташована виробнича будівля та по АДРЕСА_2 на земельній ділянці розташована двоповерхова виробнича будівля. На території знаходиться одна велика будівля, яка складається з трьох будівель. Одна будівля під номером 179-К/4-1 з білої цегли, порівняно з іншими будівлями вона новіше, ніж інші будівлі. Далі йде інша старіше будівля, але вона не відноситься до земельної ділянки, яку вони обстежували, і до неї примикає інша одноповерхова будівля червоного кольору. Акт складався відповідно до графічних матеріалів. При складанні акту був присутній представник власника земельної ділянки, який оформлював їм перепустку на вхід, оскільки вхід на територію підприємства здійснюється тільки через контрольно-пропускний пункт, вільного доступу до будівель немає. Порівняв на карті і на місцевості ці будівлі. Це робилось згідно даних графічних матеріалів, фактично дані будівлі знаходяться на території ДП "Придніпровський завод кольорових металів". Фактично на момент візуального обстеження за вказаними адресами на земельній ділянці орієнтованою площею 0,0334 га згідно з план-схемою земельної ділянки, розміщено виробничу будівлю та на земельній ділянці орієнтованою площею 0,0469 га згідно з план-схемою земельної ділянки, розміщено двоповерхову виробничу будівлю. Вимірювання проводиться рулеткою. Як саме робиться вимірювання в акті не обов`язково зазначати, бо цей акт не перевірки, а тільки обстеження земельної ділянки, тому і зазначено що це орієнтована площа. Він фіксує те, що бачить візуально. Про складений акт власника будівель повідомлено рекомендованим листом. Також, окрім нього при складанні акту був присутній головний спеціаліст Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, який також підписав акт. При складанні акту не був зазначений представник власника будівель, можливо він відмовився від підпису. Документи представника власника не бачили. Заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок були, але якою датою були ці заява він повідомити не може. Методики обстеження земельної ділянки немає. Обстеження проводиться відповідно до рішення міської ради від 2013 року, як само проводити обстеження не прописано. Під час проведення обстеження він особисто робив на власний телефон фотографії об`єктів. В акті є підпис посадової особи про те, що коли саме були зроблені фотографії. План-схема земельної ділянки внесена до акту відповідно до графічних матеріалів, печатками це не завіряється, це не передбачено. Копія графічних матеріалів вклеюється до акту і усе. Акт від 31 січня 2019 року складався в кабінеті, а ні при здійсненні обстеження земельної ділянки, оскільки технічно не можливо це робити саме при здійсненні обстеження. Строків складання акту не має, це не є порушенням складання акту. Після складання акту копія акту направляється власнику земельної ділянки рекомендованим листом. З зовнішнього огляду це три різні будівлі. Одна будівля новіша ніж інші, друга будівля - як підстанція, третя будівля примикає до другої будівлі.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що 31 січня 2019 року були складені та підписані нею акти обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Дата 31 січня 2019 року відповідає дійсності. При складанні акту були присутні вона, ОСОБА_3 та представник власника ОСОБА_2 . Були оформлені перепустки для входу на територію земельної ділянки, документів представника власника вони не бачили. Чому саме в акті не було зазначено прізвище представника власника тому, що вони не зобов`язані цього зазначати. Акт складався вже після обстеження земельної ділянки. На земельній ділянці по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 розташовані дві будівлі це одноповерхова будівля та двоповерхова будівля. Це різні будівлі, але це одна сполошна стіна, однак різні три будівлі різного кольору. Саме, що це будівлі 179-К/4-2 та 179-К/4-1 визначалися за наданими схемами, які були надані. Площу земельної ділянки вони не вимірювали, оскільки ця площа була вказана орієнтовано із заяв ОСОБА_2 . Про запланований вихід для обстеження земельної ділянки ОСОБА_2 було попереджено листом. Коли надійшли заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок вона не може повідомити. Під час проведення обстеження ОСОБА_5 особисто робив на власний телефон фотографії об`єктів. Акт від 31 січня 2019 року складався в кабінеті департаменту, а ні при здійсненні обстеження земельної ділянки. Строків складання акту не встановлено. Візуально це три різні будівлі, які відрізняються по кольору, фактурі та будувалися в різні періоди часу.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визнання недійсними та застосування наслідків недійсності договорів купівлі-продажу, укладених 22 вересня 2016 року та 23 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності були задоволені, скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині звільнення земельної ділянки шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 або ОСОБА_1 здійснили самочинне будівництво виробничих будівель, а досліджені у судовому засіданні матеріали цивільної справи № 207/1280/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання дійсним договору купівлі-продажу майна, визнання права власності на майно свідчать про те, що на момент проведення аукціону 17 грудня 2015 року, переможцем якого став ОСОБА_1 , виробничі будівлі були побудовані.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо обраного позивачем способу захисту цивільних прав - визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з таких міркувань.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статтей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів" був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до якого входили об`єкти нерухомого майна, а саме: виробнича будівля № 179-К/4-1 - плавильна дільниця № 1, літера А-1, загальною площею 571,4 кв.м., літера-2: прибудова, сходи, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; виробнича будівля № 179-К/4-2 - плавильна дільниця № 2, літера А-1, загальною площею 268,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності задоволено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовлено (т.1а.с.14-16).

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року залишено без змін.

Судові рішення апеляційного та касаційного суду мотивовані тим, що з матеріалів справи вбачається Договір № 1 купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 17 грудня 2015 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів", укладений у простій письмовій формі.

Стосовно юридичної особи ДП "Придніпровський завод кольорових металів" внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Дата запису: 16 листопада 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спірні будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , не були зареєстровані за ДП "Придніпровський завод кольорових металів" у встановленому законом порядку на час укладання договору-купівлі продажу від 12 грудня 2015 року.

Визнаючи за позивачем право власності на зазначені об`єкти нерухомості, суд першої інстанції не перевірив їх належності відповідачу ДП "Придніпровський завод кольорових металів", вказана обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Будь-які правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно в матеріалах справи відсутні.

Також в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на право власності або ж на право користування земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене нерухоме майно.

Спірні об`єкти нерухомості розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , тобто в межах міста Кам`янське.

В подальшому, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договори, а саме:

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16592374;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16573667;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16591303;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16571357, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. (т.1 а.с.25-28).

У постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Отже, позовна вимога Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про визнання недійсними нікчемних договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту.

Щодо ефективного способу захисту порушеного права - припинити право власності за ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про право власності, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша 3 статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Як було установлено судом апеляційної інстанції, 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів" був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до якого входили об`єкти нерухомого майна, а саме: виробнича будівля № 179-К/4-1 - плавильна дільниця № 1, літера А-1, загальною площею 571,4 кв.м., літера-2: прибудова, сходи, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; виробнича будівля № 179-К/4-2 - плавильна дільниця № 2, літера А-1, загальною площею 268,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності задоволено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП "Придніпровський завод кольорових металів" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовлено (т.1а.с.14-16).

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року залишено без змін.

Судові рішення апеляційного та касаційного суду мотивовані тим, що з матеріалів справи вбачається Договір № 1 купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 17 грудня 2015 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів", укладений у простій письмовій формі.

Стосовно юридичної особи ДП "Придніпровський завод кольорових металів" внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Дата запису: 16 листопада 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спірні будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , не були зареєстровані за ДП "Придніпровський завод кольорових металів" у встановленому законом порядку на час укладання договору-купівлі продажу від 12 грудня 2015 року.

Визнаючи за позивачем право власності на зазначені об`єкти нерухомості, суд першої інстанції не перевірив їх належності відповідачу ДП "Придніпровський завод кольорових металів", вказана обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Будь-які правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно в матеріалах справи відсутні.

Також в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на право власності або ж на право користування земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене нерухоме майно.

Спірні об`єкти нерухомості розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , тобто в межах міста Кам`янське.

В подальшому, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договори, а саме:

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16592374;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16573667;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 23 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16591303;

- договір купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_2 від 22 вересня 2016 року, номер запису про право власності: 16571357, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. (т.1 а.с.25-28).

Згідно Актів обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 31 січня 2019 року у результаті обстеження встановлено, що рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2016 року визнано дійсним договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - виробничої будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 17 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП "Придніпровський завод кольорових металів". Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого чайна - виробничу будівлю за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 268,4 кв.м., та складається з літера А-1 плавильна дільниця № 2. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року ДП "Придніпровський завод кольорових металів", припинено у зв`язку з визнанням його банкрутом, про що 16 листопада 2016 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено запис за № 12231170021002010. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на об`єкт нерухомого майна - виробничу будівлю за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 22 вересня 2016 року та 23 вересня 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу 1/2 частини виробничої будівлі № 1043 та № 1055, посвідчених 22 вересня 2016 року та 23 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. До міської ради надійшли заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0334 га за адресою: АДРЕСА_3 , для розміщення виробничої будівлі, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року № 1043 та від 23 вересня 2016 року № 1055; про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0469 га за адресою: АДРЕСА_2 , для розміщення виробничої будівлі, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року № 1042 та від 23 вересня 2016 року № 1054. Таким чином, ОСОБА_2 користується земельною ділянкою орієнтованою площею 0,0334 га за адресою: АДРЕСА_3 та земельною ділянкою орієнтованою площею 0,0469 га за адресою: АДРЕСА_2 з 23 вересня 2016 року по теперішній час без оформлення документів на землекористування. Фактично на момент візуального обстеження за вказаними адресами на земельній ділянці орієнтованою площею 0,0334 га згідно з план-схемою земельної ділянки, розміщено виробничу будівлю та на земельній ділянці орієнтованою площею 0,0469 га згідно з план-схемою земельної ділянки, розміщено двоповерхову виробничу будівлю. Документи на землекористування не оформлено (т.1 а.с.21-24).

Таким чином, правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на нерухоме майно, скасовано.

Як установлено колегією суддів, земельна ділянка, на якій розташоване вказане самочинно побудоване нерухоме майно, належить територіальній громаді міста Кам`янського в особі Кам`янської міської ради та віднесена до земель комунальної власності.

Спірне нерухоме майно побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та будівлі не було введено в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Оскільки судове рішення про визнання права власності, на підставі якого нерухоме майно стало власністю ОСОБА_1 , скасовано, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_1 набув право власності на спірне нерухоме майно.

Ураховуючи, що право власності на спірне майно ОСОБА_1 не мав, тому він і не мав права розпоряджатися вказаним майном, в тому числі шляхом укладення спірних договорів купівлі-продажу.

Внаслідок самочинного будівництва будівель та ухвалення судового рішення, яке у подальшому було скасовано, з володіння Кам`янської міської ради поза її волею на підставі обставини, яка у подальшому відпала (рішення суду скасовано) вибула земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Крім того, земельна ділянка за вказаною адресою ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб не надавалась.

Права відповідача ОСОБА_2 , набуті в результаті вчинення договорів купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості, є похідними від права ОСОБА_1 , який не мав права розпоряджатися вказаним майном.

При цьому, колегія суддів враховує, що такі договори порушують права позивача, оскільки самочинне будівництво розташовано на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, право розпорядження якою належить Кам`янській міській раді.

Встановивши, що об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , який наразі належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , є самочинним будівництвом, державна реєстрація якого в силу вимог частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, колегія суддів приходить до висновку про те, що така нерухомість не може бути предметом договору купівлі-продажу, а тому наявні підстави для припинення права власності за ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна, а саме: 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про право власності: № 16592374 від 23 вересня 2016 року; № 16573667 від 23 вересня 2016 року; № 16591303 від 23 вересня 2016 року; № 16571357 від 23 вересня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки він не є стороною оспорюваних правочинів, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Стосовно позовної вимоги Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про звільнення земельної ділянки шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право на забудову власник реалізує за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ (про знесення самочинно збудованого нерухомого майна) необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені в цій справі обставини щодо здійснення відповідачем самочинного будівництва на земельній ділянці, яка належить Кам`янській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання частини сьомої статті 376 ЦК України.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь позивача Кам`янської міської ради Дніпропетровської області підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви по 3 842,00 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Припинити право власності за ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна, а саме: 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частини виробничої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про право власності: № 16592374 від 23 вересня 2016 року; № 16573667 від 23 вересня 2016 року; № 16591303 від 23 вересня 2016 року; № 16571357 від 23 вересня 2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 842,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 842,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко