ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" грудня 2021 р.                          Справа№ 910/16249/19 (910/1236/21)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Пантелієнка  В.О. 
          Гарник Л.Л. 
 
за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 14.12.2021,
розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду  міста Києва від 02.08.2021
у справі № 910/16249/19 (910/1236/21) (Суддя Мандичев Д.В.)
за заявою ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про визнання договору позики недійсним 
в межах справи №910/16249/19
за заявою ОСОБА_2 
про   відкриття провадження у справі про неплатоспроможність     

ВСТАНОВИВ
Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2019 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .
В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/16249/19 за заявою ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява   ОСОБА_2  до   ОСОБА_1 з вимогами про визнання недійсним договору позики від 10.05.2018.
Рішенням господарського суду міста Києва від 02.08.2021 у справі №910/16249/19 (910/1236/21) позов задоволено повністю, визнано недійсним Договір позики від 10.05.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з моменту його укладення, стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн, 00 коп, видано наказ.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення господарського суду міста Києва від 02.08.2021 у справі №910/16249/19 (910/1236/21) про визнання недійсним договору позики скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що місцевий господарський суд помилково зазначив, що в АТ «Фортуна-банк» були відкриті рахунки, на яких були розміщені депозитні кошти, які належать ОСОБА_3 - цивільній дружині відповідача. Також, про це, нібито свідчать умови угоди акціонерів. З метою спростування вказаних доводів, відповідачем було подано до суду першої інстанції довідку від 16.01.2018 №38/11, що видана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фортуна-Банк», зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 мала депозитні рахунки в AT «Фортуна -Банк» лише в період з 01.01.2004 по 21.02.2017. При цьому, згаданим документом не визначено,  чи взагалі існувала будь-яка заборгованість на момент укладення спірного правочину. Скаржник зазначає, що документ під назвою «Соглашение акционеров ООО «СОЛАР КВАНТ» не є належним доказом, який би підтверджував факт наявності заборгованості за депозитними договорами, що укладені саме між банком та Відповідачем. Також є помилковим висновок суду першої інстанції щодо того, що договір позики від 10.05.2018 укладений між сторонами в день підписання угоди акціонерів ТОВ «Солар Квант» на одну й ту саму суму коштів у розмірі 1 062 327,06 дол. США зі строком повернення до 10.08.2022, у зв`язку з тим, що в п.2 угоди акціонерів від 10.08.2016 вказано суперечливі дані щодо можливих сум коштів. Зокрема, чітко не зазначено назву валют, Також незрозуміло, чому суд погодився з доводами позивача про ідентичність сум в угоді акціонерів від 10.08.2016 та договорі позики від 10.05.2018. Невірними є висновки суду першої інстанції щодо удаваності оспорюваного договору позики, з огляду на те, що у подальшому Позивачем виконувались зобов`язання, які встановлені цим договором позики, а саме, Позивачем проводилось повернення отриманих у позику коштів. 10.02.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано Акт звірки розрахунків, відповідно до якого  станом на 10.02.2020 залишок заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 10.05.2018 б/н становить 793615,85 дол. США.
26.10.2021 до Північного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції вірно було враховано, що договір позики укладений у письмовій формі, умови договору підтверджують факт укладення договору,  факт передачі грошової суми позичальнику. Також судом було вірно взято до уваги твердження Позивача про удаваність спірного договору позики, оскільки останній був укладений з метою приховання погодженої в угоді від 10.06.2016 акціонерами ТОВ «Солар Квант» (гр. ОСОБА_4 , Відповідачем та Позивачем) домовленості про повернення з депозиту в АТ «Фортуна-банк» коштів Відповідача, розмір яких станом на 10.05.2018 становив саме 1 062 327,06 дол.США, тобто суму грошових коштів, яка була вказана в спірному договорі позики (Договорі). При цьому, як було вірно встановлено судом, відповідно до довідки від 16.01.2018 Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фортуна-банк» ОСОБА_3., факт проживання якої однією сім`єю з Відповідачем встановлено судом у справі №201/14022/19, мала відкриті в АТ «Фортуна-банк» депозитні вклади в гривні, доларах та євро, на які станом по 21.02.2017 (до дня відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку) нараховувалися відсотки.
26.10.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про приєднання документів до матералів справи, в якому останній просить визнати причини пропуску строку на подання документів поважною та залучити до матеріалів справи документи, що стосуються фактів та обставин, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі.
26.10.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
08.12.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про приєднання документів до матералів справи, в якому останній просить визнати причини пропуску строку на подання документів поважною та залучити до матеріалів справи документи, що стосуються фактів та обставин, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі.
14.12.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
В судове засідання 14.12.2021 з`явився представник скаржника, інші учасники провадження не з`явились.
Учасники провадження про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копій відповідних ухвал суду.
Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
В той же час за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.
Судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України    ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2   статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень"   усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного    дня після    їх виготовлення    і   підписання.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з відповідною ухвалою Північного апеляційного господарського суду, дізнавшись про дату, місце та час судового засідання у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про відмову в задовленні клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи від 13.12.2021,  клопотання скаржника про відкладення розгляду справи від 26.10.2021 залишено без розгляду, суд вирішив здійснювати розгляд скарги без участі певних представників учасників справи, що не з`явилися у судове засідання, так як учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
В судовому засіданні 14.12.2021 ставилось на обговорення клопотання скаржника про приєднання документів до матералів справи, що надійшли до суду 26.10.2021, 08.12.2021, в якому останній просить визнати причини пропуску строку на подання документів поважною та приєднати їх до матеріалів справи.
Як вбачається з матеріалів справи, скаржник 26.10.2021 подає клопотання про приєднання документів до матералів справи, в якому просить визнати причини пропуску строку на подання документів поважною та залучити до матеріалів справи документи, що стосуються фактів та обставин, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, а саме: копія договору банківського вкладу від 17.07.2015 №F/01/375U/2963, відповідно до якого ОСОБА_3 поклала на депозит до АТ «Фортуна-Банк» грошові кошти в сумі 1210000,00 доларів США; заява ОСОБА_3 від 12.11.2015, яка підтверджує факт того, що грошові кошти належали їй на праві приватної власності; договір застави майнових прав від 12.11.2015 №043Т/30/1807/Ю, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в заставу ПАТ «Фортуна-Банк» в забезпечення зобов`язань ТОВ «АВАЛКОМ» за договором про надання відкличної відновлювальної лінії №04КЛ/30/1807/ЮР від 11.03.2013; договір відступлення права вимоги від 12.11.2015, відповідно до якого ОСОБА_3 передала свої права за договором банківського вкладу від 17.07.2015 №F/01/375U/2963 на користь ПАТ «Фортуна-Банк» в сумі 1 210 000,00 доларів США, тобто перестала бути стороною договору банківського вкладу; заява свідка - ОСОБА_5 від 11.10.2021, який серед іншого також підтверджує факт звернення стягнення на грошові кошти, що належали ОСОБА_3 та які перебували на депозитному рахунку на підставі договору банківського вкладу від 17.07.2015 №F/01/375U/2963.
Як вбачається з матеріалів справи, скаржник 08.12.2021 подає клопотання про приєднання документів до матералів справи, в якому просить визнати причини пропуску строку на подання документів поважною та залучити до матеріалів справи документи, що стосуються фактів та обставин, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, а саме, заява свідка - ОСОБА_6 від 04.11.2021, яка у період з жовтня 2002 року по березень 2017 року обіймала посаду голови правління АТ «Фортуна-банк» та серед іншого також підтверджує факт звернення стягнення на грошові кошти, що належали ОСОБА_3 та які перебували на депозитному рахунку на підставі договору банківського вкладу від 17.07.2015 №F/01/375U/2963.
Колегією суддів, дослідивши вищевказані клопотання, заслухавши представника скаржника, прийшла до висновку про відмову в задоволенні клопотань про визнання поважними причин пропуску строку  на подання документів та про приєднання нових доказів, з огляду на наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання до суду першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин.
За приписами частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Обґрунтовуючи неможливість подання вищевказаного  доказу до суду першої інстанції, скаржник посилається на те, що після винесення оскаржуваної ухвали відповідач отримав ряд документів, що стосуються фактів та обставин, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, зокрема, стосовно того, що станом на день укладення договору позики від 10.05.2018 ні ОСОБА_3 , ні відповідач не мали грошових коштів на рахунках АТ «Фортуна-Банк».
Апеляційний господарський суд звертає увагу, що господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції прийняв судове рішення не на користь сторони (відповідача), а заявник апеляційної скарги просить долучити до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження матеріали дослідження (висновок), який виготовлено на його замовлення вже після вирішення справи судом першої інстанції (правова позиція викладена Верховним Судом від 16.12.2020 у справі №908/1908/19).
У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у вказаній справі суд касаційної інстанції підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції.
Верховний Суд у вищевказаній справі вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції таких додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед, судів.
Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.
Таким чином, посилання скаржника на те, що він отримав відповідні документи вже після прийняття оскаржуваного рішення визнані судом, як необґрунтовані, на підставі того, що не надано належних доказів на підтвердження доводів щодо об"єктивної неможливості їх подання до суду першої інстанції, намагання їх витребувати та повідомлення суду про неможливість їх отримання до закінчення підготовчого провадження  в суді першої інстанції з причин, що не залежали від скаржника. Так, відповідно до вимог частин 1, 4 статті 80 ГПК України вказані докази відповідач мав би надати суду до закінчення підготовчого провадження під час  розгляду судом першої інстанції позовної заяви та/або повинен був повідомити суд та зазначити, що вказаний доказ ним не може бути подано у відповідний строк, причини цього, а також навести докази, які підтверджують, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
В судовому засіданні 14.12.2021 колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 207 ГПК України, прийшла до висновку про залишення без розгляду поданого 22.10.2021 до суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу, з огляду на те, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відповідно до ст. 263 ГПК України встановлено строк на подання відзиву до 15.10.2021. Представником ОСОБА_2 було пропущений встановлений судом строк на подання відзиву, при цьому, не наведено причин пропуску та не заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву. 
Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
В судовому засіданні 14.12.2021 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 (далі - позикодавець) та ОСОБА_2 (далі - позичальник) укладено Договір позики від 10.05.2018 (далі-договір), за яким позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі, визначеному даним договором, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві грошові кошти на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору позика є безпроцентною.
Згідно з пунктом 2.1 договору сума позики за цим договором становить 1 062 327,06 дол. США.
Позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору, готівкою з рук в руки. Підписання цього договору позичальником є підтвердженням отримання ним грошових коштів від позикодавця в розмірі, встановленому в пункті 2.1 цього договору. Додаткова розписка про отримання суми позики позичальником сторонами не вимагається та не складається (пункт 2.2 договору).
Пунктом 3.1 договору встановлено графік повернення суми позики позичальником у готівковій формі, частинами.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю всю суму позики, визначену в пункті 2.1 договору, в строк до 10.08.2022 (пункт 3.2 договору).
За пунктом 3.5 договору повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця.
Відповідно до пункту 4.1 договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується порукою. Поручителем за окремим договором поруки буде виступати ТОВ "Вінд Солар Енерджи" (код ЄДРПОУ - 41610319).
10.02.2020 між сторонами договору позики підписано акт звірки розрахунків, за яким станом на 10.02.2020 залишок заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 10.05.2018 №б/н становить 793615,85 дол. США.
У той же час, 17.07.2015 між АТ "Фортуна-банк" та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу № F/01/375U/2963 з відкриттям рахунку № 2635250001/F/01/375U/2963, на якому розміщені депозитні кошти в розмірі 1   210   000,00 дол. США.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2020 у справі №201/14022/19 встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без шлюбу з період з 1998 року по 04.02.2020.
10.08.2016 акціонерами ТОВ "Солар Квант" ОСОБА_4 (власник 25 %), ОСОБА_1 (власник 25 %) та ОСОБА_2 (власник 50 %) погоджено, зокрема, в пункті 2, що ОСОБА_1 свідчить про розміщення належних йому грошових коштів на депозиті в АТ "Фортуна-банк", що опосередковано належить сім`ї ОСОБА_2 , у розмірі 23   803,88 грн, 34551,63 евро та 1 274 635,18 дол. США (загальний еквівалент- 1 313 209,88 дол. США).
Згідно з пунктом 3 даної угоди ОСОБА_2 зобов`язується повернути, зокрема, ОСОБА_1 повну суму депозитних коштів, указаних у пунктах 1-2 цієї угоди, протягом 6 років - до 10.08.2022 щомісячними виплатами. 
Відповідно до пункту 6 угоди акціонерів, гарантуючи повернення коштів, указаних у пунктах 1-2 цієї угоди, ОСОБА_2 укладає, зокрема, з ОСОБА_1 договір позики на зазначені суми з графіком погашення та можливістю дострокового погашення позики.
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 21.02.2017 № 89-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.02.2017 № 665 "Про початок процедури ліквідації АТ "Фортуна-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".
17.03.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №10711110033026293 про проведення державної реєстрації припинення АТ "Фортуна-Банк".
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач з урахуванням зміни підстав позову, послався на те, що спірний договір позики від 10.05.2018 є удаваним правочином, за яким приховані правовідносини щодо гарантування повернення ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_1 за угодою акціонерів ТОВ "Солар Квант" від 10.08.2016. При цьому, оспорюваний договір вчинений позивачем під впливом тяжкої обставини - ліквідації АТ "Фортуна-банк", та на вкрай невигідних умовах.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики від 10.05.2018 укладений між сторонами в день підписання угоди акціонерів ТОВ "Солар Квант" на одну й ту саму суму коштів у розмірі 1 062 327,06 дол. США зі строком повернення до 10.08.2022, що становлять залишок коштів, які за угодою акціонерів ТОВ "Солар Квант" від 10.06.2016 підлягають поверненню ОСОБА_1 з депозиту в АТ "Фортуна-банк" до 10.08.2022. Відповідно до довідки від 16.01.2018 Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Фортуна-банк" ОСОБА_3., факт проживання якої однією сім`єю з ОСОБА_1 встановлено судом у справі № 201/14022/19, мала відкриті в АТ "Фортуна-банк" депозитні вклади в гривні, доларах та євро, на які станом по 21.02.2017 (до дня відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку) нараховувалися відсотки. На думку суду першої інстанції, наведені обставини підтверджують обґрунтованість тверджень позивача про удаваність укладеного сторонами договору позики від 10.05.2018, який насправді вчинено з метою приховування правочину щодо повернення з депозитних рахунків сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в АТ "Фортуна-банк" грошових коштів у сумі 1   062   327,06 дол. США до 10.08.2022, як погоджено в угодах акціонерів ТОВ "Солар Квант" від 10.06.2016 та 10.05.2018. Суд зазначив, що правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повина бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору не була направлена на укладення договору позики за правовою природою, у зв`язку з чим суд вважає обґрунтованими твердження позивача про відсутність його волевиявлення на укладення саме договору позики в якості позичальника за таким договором.
Північний апеляційний господарський суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції та вважає їх безпідставними та необгрунтованими, з огляду на наступне.
Норми статей 203, 215 Цивільного кодексу України визначають загальні правові підстави визнання правочинів недійсними.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Отже, для визнання недійсним правочину ключовим є встановлення обставин недодержання вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, саме в момент вчинення цього правочину. Законодавець не виключає можливості застосування цивільно-правових підстав для визнання недійсними правочинів в межах провадження у справі про банкрутство.
Постановою Пленуму Верховного суду від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначано, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони  умисно   оформляють   один   правочин,   але  між  ними  насправді  встановлюються інші  правовідносини.  На  відміну  від  фіктивного правочину,  за  удаваним  правочином  права  та  обов`язки  сторін  виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під  час  розгляду справи,  що правочин вчинено з  метою   приховати  інший правочин,  суд на підставі статті 235  ЦК  ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм,  що регулюють  цей  правочин.  Якщо  правочин,  який  насправді вчинено,  суперечить закону,  суд  ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання  його недійсним.
До удаваних  правочинів  наслідки  недійсності,   передбачені  статтею  216  ЦК  (  435-15  ), можуть  застосовуватися  тільки у  випадку,  коли  правочин,  який  сторони  насправді   вчинили,   є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. 
Постановою Пленуму Верховного суду від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначано, що, правочин може бути визнаний судом недійсним  на  підставі  статті  233  ЦК  ( 435-15 ),  якщо його вчинено особою під впливом  тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах,  чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути  тяжка  хвороба  особи,  членів  її  сім`ї   чи   родичів,   смерть  годувальника,  загроза  втратити  житло  чи загроза банкрутства та інші обставини,  для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична  чи  юридична)  має  вчиняти  такий  правочин  добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності  тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. 
   Згідно частини першої статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18.
Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов`язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та користується цим. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги статті 233 Цивільного кодексу України пов`язують недійсність такого правочину, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, в розумінні статей 73-74 Господарського процесуального кодексу України, наявності відповідних грошових коштів на рахунках АТ «Фортуна-банк» станом на момент вчинення оспорюваного правочину, а отже, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення тяжких обставин). Позов в цій частині ґрунтується на припущеннях позивача.
Враховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов невірного висновку про те, що сам по собі факт укладання  оспорюваного договору на умовах, які позивач суб`єктивно вважає невигідними для себе, є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України. До того ж, позивач беззаперечно не довів, що за відсутністю факту наявності процедури ліквідації банку оскаржуваний договір не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.
Верховний Суд в постанові від 26.11.2020 у справі № 264/1935/17 зазначає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Згідно з частиною першої статті 202, частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховання іншої угоди та саме якої.
Суд першої інстанції не звернув увагу, що після укладення договору позики від 10.05.2018 позивачем виконувались зобов`язання, які встановлені цим договором позики, а саме, Позивач повертав відповідачу грошові кошти, які отримав у якості позики . Так, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано Акт звірки розрахунків від 10.02.2020, відповідно до якого станом на 10.02.2020 залишок неповернутої суми позики (заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 ) за договором позики від 10.05.2018 б/н становить 793615,85 дол. США (сімсот дев`яносто три тисячі шістсот п`ятнадцять доларів США 85 центів). 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 у справі №910/16249/19 заява ОСОБА_1 про визнання його кредитором ОСОБА_2 задоволена частково на суму 18 528 302,00 грн з віднесенням до другої черги задоволення, зобов`язання боржника за заявою ОСОБА_1 виникло на підставі оспорюваного договору позики. Договір укладений в письмовій формі, умови договору свідчать про його укладеність та про передачу відповідної грошової суми позичальнику. За цим договором всі обов"язки, у тому числі повернення предмету позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, що притаманно правовій природі саме договору позики (ст.ст.1046-1053 ЦК України)
Позивачем не доведено в суді, що між сторонами Договору позики виникли інші права та обов`язки ніж ті, що випливають зі змісту оспорюваного правочину, не доведено встановлення між сторонами інших правовідносин. До того ж, посилаючись на те, що між сторонами виникли правовідносини щодо повернення з депозитних рахунків сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в АТ «Фортуна-Банк» грошових коштів, позивач не навів суду жодної підстави того, що такий правочин суперечить закону, не довів, що такий правочин не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності такого правочину, що виключає можливість визнання судом такого правочину недійсним.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що укладений вказаними фізичними особами договір позики містить всі істотні умови, зокрема, щодо розміру позики, умов передачі грошових коштів та строків повернення позики.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що оспорюваний договір був вчинений з метою виведення коштів з рахунків АТ «Фортуна-Банк» та є підставою для виникнення інших прав і обов`язків сторін, інших правовідносин, ніж ті, що виникли за договором позики. Отже, вказаний договір позики від 10.05.2018 не може вважатися удаваним за тих обґрунтувань та доводів, які наведені позивачем у даній справі.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що наявні необхідні умови для визнання Договору позики від 10.05.2018 недійсним (порушення права, інтересу позивача та порушення норми закону), а отже, і про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним оспорюваного договору позики. Судовою колегією не встановлено беззаперечних підстав для задоволення позову.
Відповідні доводи скаржника по суті заявлених вимог, знайшли своє підтвердження та  спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 у справі №910/16249/19 (910/1236/21) - скасувати. 
Прийняти нове рішення. В задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 6 810,00 грн за подання апеляційної скарги.
Матеріали справи №910/16249/19 (910/1236/21) направити до господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строк оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 21.12.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                В.О. Пантелієнко

                                                                                Л.Л. Гарник