Справа № 450/2799/18                                Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/3427/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Мікуш Ю.Р.
суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
З участю: представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Добуш О.Р., відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Коцюбинської Л.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №464/2799/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року у справі за первісним позовом  ОСОБА_4  до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Моісєєва Ольга Ярославівна,  ОСОБА_3 ,- про визнання договору купівлі – продажу  удаваним у частині покупця ОСОБА_2 , визнання ОСОБА_4  покупцем за договором купівлі-продажу, скасування  реєстрації права власності на земельну ділянку площею 1040 кв.м в АДРЕСА_1  за ОСОБА_2 та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Моісєєва Ольга Ярославівна,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,- про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання об`єктами права спільної сумісної власності будівельних матеріалів, квартири  та земельних ділянок, поділ спільного майна, стягнення компенсації за 1 / 2 частку у майні, яке було сумісною власністю,-

в с т а н о в и в :

04.09.2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2  про визнання договору купівлі – продажу  удаваним у частині покупця ОСОБА_2 , визнання ОСОБА_4  покупцем за договором купівлі-продажу, скасування  реєстрації права власності на земельну ділянку площею 1040 кв.м за адресою: АДРЕСА_1  за ОСОБА_2 .
В обгрунтування позову зазначає, що перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , але внаслідок конфліктів з дружиною вирішив розірвати шлюб. З метою забезпечити умови для роздільного проживання після розлучення, перед тим як розірвати шлюб вирішив придбати для себе окреме житло, зокрема, земельну ділянку з об`єктом незавершеного будівництва, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . З метою уникнення майнових ризиків по втраті частини нерухомості у разі розірвання шлюбу з дружиною, він, ОСОБА_4 звернувся за консультацією до ОСОБА_2 , яка на той момент займалась адвокатською діяльністю. ОСОБА_2 порадила укласти договір купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна із нею як покупцем, на що він погодився. Також між сторонами у справі було домовлено, що після розірвання шлюбу з дружиною нерухоме майно ОСОБА_2 переоформить на нього, ОСОБА_4 .. Відтак, останній вважає, що правочин про який вказано вище є удаваним в частині покупця, тому його (позивача) за первісним позовом слід визнати покупцем за договором купівлі – продажу № 042586 від 24 травня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. та зареєстрований у реєстрі за № 1506 та скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1040 кв.м за ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .
09 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що  сторони у справі з 2005 році по 2009 рік проживали однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Підтвердженням цього факту є ведення спільного бізнесу, проведення спільного відпочинку в Україні та за її межами, зокрема, у 2006 році у США, у 2008 році в Японії. Позивачем за зустрічним позовом укладалися договори охорони на будинок в с. Малечковичі, Львівський район Львівська область. На підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю надано суду фотосвітлини спільного відпочину за період з 2005 року по 2008 рік. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу сторони набули у власність: будівельні матеріали на суму одна тисяча гривень (придбані за період з червня 2005 р. по серпень 2005 рік.), трьох кімнатну квартиру загальною площею 137,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; земельні ділянки загальною площею 0,8894 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач за зустрічним позовом вважає, що таке майно підлягає поділу, оскільки набуте за час фактичних шлюбних відносин.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4  до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_5 , - задоволено.
Визнано договір купівлі – продажу № 042586 від 24 травня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. та зареєстрований у реєстрі за № 1506 удаваним у частині покупця ОСОБА_2 .
Визнано ОСОБА_4 покупцем за договором купівлі-продажу № 042586 від 24 травня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. та зареєстрованим у реєстрі за № 1506.
Скасувано реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1040 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 9 514,80 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот чотирнадцять грн. 80 коп.) сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Стверджує, що з серпня 2004 року до 2009 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_11 спільно проживали однією сім`єю, мали спільний побут, вели спільне господарство у будинку ОСОБА_2 та частка у сімейному бюджеті зросла вдвічі. З 2007 по 2009 рік усе нерухоме майно , яке є предметом зустрічного позову придбане за спільні кошти та оформлено на ОСОБА_4 . Станом на час звернення до суду на АДРЕСА_1 є два окремих об`єкта майнового права ОСОБА_2 , що належить їй на праві приватної власності: земельна ділянка і завершений будівництвом, ведений в експлуатацію житловий будинок загальною площею 350 кв.м. Вважає, що суд безпідставно не застосував строк позовної давності до вимог за первісним позовом, так як з часу укладення договору купівлі-продажу минуло 15 років, тому, суд порушив принцип диспозитивності , взяв до уваги неналежні та недостовірні докази, а саме так звану розписку написану відповідачкою у 2007 році та покази упереджених свідків. Розписка позивача ОСОБА_4 в якій він визнав право власності на будинок у с.Малечковичі за відповідачкою ОСОБА_2 спростовує наявність мотиву укладення удаваного договору в частині покупця, спростовує визнання відповідачкою права за позивачем ОСОБА_4 , однак суд у рішенні даний доказ не зазначив, відсутня його правова оцінка, як окремо так і в сукупності з розпискою ОСОБА_2 на підставі якої суд дійшов висновку про удаваність договору. Судом не надано правової оцінки змісту так званої розписки від 15.04.2007 року, оскільки у ній зазначено будинок, відсутня вказівка на договір купівлі-продажу 2003 року, на земельну ділянку, що є предметом даного судового збору, її вартість , відсутня інформація про адресу місцезнаходження будинку та про суми коштів та підстави їх надання. Позивачем ОСОБА_4 не доведено факт написання такої розписки саме відповідачем ОСОБА_2 .
З приводу зустрічного позову зазначає, що факт спільного проживання стверджується рядом обставин та доказів, однак суд їх не врахував. Судом не досліджено підстави зустрічного позову , не досліджено та не дано правової оцінки матеріалам нотаріальних справ по договорах купівлі-продажу та дарування нерухомого майна, що є предметом зустрічного позову. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. 
На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України позивачем ОСОБА_4 15.11.2021 року надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року.
У відзиві позивач ОСОБА_4 зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, такі не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені жодними доказами. Вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. (а.с.51-59 т.7).
11.11.2021 року відзив на апеляційну скаргу надано представником третьої особи по справі-адвокатом Л.С.Коцюбинською (а.с.22-24 т.7), яка вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити таке без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши пояснення відповідача по справі за первісним позовом ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_4 -адвоката Добуш О.Р. та представника третьої особи ОСОБА_3 -адвоката Л.С.Коцюбинської, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Матеріалами справи та судом встановлено, що в період з 1994 року по 2005 рік позивач по справі ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .
Маючи намір розірвати шлюб, позивач ОСОБА_4 звернувся до адвоката Сімак І.В. з метою отримати кваліфіковану консультацію з приводу уникнення непорозумінь із дружиною при умові придбання житла для себе особисто та його належного оформлення з метою уникнення судових спорів в майбутньому.
24 травня 2003 року позивач ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу № 042586 незавершеного будівництва та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (на даний час Львівський район Львівської області). Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського РНО Моісєєвою О.Я., зареєстрований у реєстрі за №1506. Продавцем за зазначеним договором є ОСОБА_5 , покупцем зазначена відповідач по справі ОСОБА_2 , яка є власником земельної ділянки площею 1040 кв.м з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та незавершеного будівництвом житлового будинку 58% готовності (а.с.143 т.6).
Вважаючи зазначений договір купівлі-продажу удаваним в частині покупця, позивач ОСОБА_4 просив позов задоволити та визнати його покупцем.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , судом взято до уваги як доказ розписку від 15.04.2007 року написану власноручно відповідачем ОСОБА_2 , що кошти на придбання будівництва надавались ОСОБА_4 , допитано третю особу ОСОБА_5 , який підтвердив, що розрахунок за земельну ділянку із незавершеним будівництвом проводив із ним позивач ОСОБА_4 , дано оцінку поясненням інших допитаних у судовому засіданні свідків. До матеріалів справи долучено квитанції про оплату комунальних послуг, фінансовий звіт вуличного комітету про оплату платежів, пов`язаних з витратами на електроенергію, газопостачання, відео нагляд, ремонт дороги, прокладання бруківки тощо.
Відповідно до ч.1ст. 235 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК) удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. (ч.2ст.235ЦК).
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Зазначене відповідає судовій практиці, правовій позиції Верховного Суду, роз`ясненням п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач за первісним позовом довів належними та допустимими доказами, що саме він реальний покупець земельної ділянки із незавершеним будівництвом за договором купівлі-продажу № 042586 від 24.05.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Пустомитівського РНО Моісєєвою О.Я. реєстровий № 1506.
Колегія суддів зазначає, що в період укладення договору купівлі-продажу від 24.05.2003 року №042586 земельної ділянки із незавершеним будівництвом у с.Малечковичі Пустомитівського району позивач ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , а тому на цей час КЗпШіС не передбачав можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений період.
Щодо власноручно написаного листа позивачем ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.26 т.4) на який покликається відповідач ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, зазначаючи як розписка, колегія суддів зазначає, що зазначений лист підтверджує удаваність договору купівлі-продажу земельної ділянки із незавершеним житловим будинком у с.Малечковичі Пустомитівського району Львівської області в частині покупця. Позивач ОСОБА_4 прописав у листі, що будинок збудовано за мої кошти. Однак, позивач ОСОБА_4 погоджується, що 50% вартості від придбаної нерухомості та ведення бізнесу належить ОСОБА_2 . Як пояснила відповідач ОСОБА_2 з позовом про стягнення вартості вкладених коштів у визначений законом трьохрічний строк позовної давності, вона в суд не зверталася.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із матеріалів справи встановлено, що позивач протягом всіх років і до цього часу користується житловим будинком у АДРЕСА_1 та несе обов`язки щодо його утримання в належному стані, сплачує комунальні послуги та витрати по рішеннях вуличного комітету. Неодноразово між ним та відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 велися розмови щодо перереєстрації права власності на будинок на нього, чого остання не заперечувала, однак відтягувала в часі. Зазначене питання стало причиною припинення їхніх зустрічей. Остаточно зрозумів, що його право порушено у 2018 році після звернення ОСОБА_2 до Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області із заявою про викрадення майна із спірного будинку та по заяві ОСОБА_2 постановою від 13.06.2018 року було закрито кримінальне провадження, в цьому ж році звернувся із позовом в суд. 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 в період з 10 травня 2005 року до 31 грудня 2009 року, визнання права власності на майно та поділ спільного майна, колегія суддів зазначає, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є: спільне проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, спільне придбання майна в інтересах сім`ї, наявність у сторін спільних взаємних прав і обов`язків та інших відносин властивих для подружжя.
Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч.1,2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі РАЦС.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.36 СК шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
В суді апеляційної інстанції позивач за зустрічним позовом пояснила, що її з ОСОБА_4 об`єднувала спільна діяльність ведення бізнесу. Все що вони мали, зокрема, Приватне підприємство «Суші-Я» (а.с.178-189т.2), Приватне підприємство «Ірасяй» (а.с.118-122) та інша підприємницька діяльність була у них 50 на 50 і доходи отримували кожний свої 50 на 50.
Не заперечує, що відповідач по справі деякий час проживав у неї вдома на АДРЕСА_5 , з часу завершення будівництва житлового будинку у АДРЕСА_6 переїхали проживати туди. (а.с.285 т.2-Розпорядження Пустомитівської районної адміністрації від 16.09.2004 року, Акт комісії №195 від 16.07.2004 року). 
Представник відповідача по зустрічному позову ОСОБА_4 адвокат Добуш О.Р. пояснив суду, що відповідач періодично проживав у с.Малечковичі, оскільки не розривав зв`язків із своєю сім`єю, дружиною і синами. Разом із дружиною ОСОБА_3 у 2002 році він придбав земельну ділянку із незавершеним будівництвом житловим будинком у с.Оброшино готовністю 52%, а тому, завершивши у 2004 році будівництво житлового будинку у с.Малечковичі разом із дружиною ОСОБА_3 завершував будівництво у с.Оброшино, що тривало до 2007 року.
Незважаючи на те, що шлюб із ОСОБА_3 було розірвано Шевченківським районним судом м.Львова 10.02.2005 року ( а.с.126 т.6, він продовжував проживати у сім`ї на підставі церковного шлюбу. Не заперечує, що протягом з 2005 року і по 2008 рік проживав періодично із ОСОБА_2 .
У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/6274/16-ц від 22.08.2018 року прописано, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Перебування у зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами складися усталені відносини, які притаманні подружжю. Сам по собі факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Як встановлено в судовому засіданні апеляційної інстанції, у матеріалах справи є фото світлини, де ОСОБА_4 проводить час відпочинку та свята як із ОСОБА_3 так із ОСОБА_2 у спірний період часу. Не заперечує, що разом із ОСОБА_2 відпочивав у США, Японії тощо, однак зазначає, що ці поїздки мали цільове призначення щодо вивчення досвіду ведення бізнесу та одночасно відпочинок. 
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 зазначено, що взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово- експлуатаційної організації. Щодо часу проживання, слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Матеріалами справи, поясненнями сторін, учасників справи, не встановлено належними та допустимими доказами, що між сторонами склалися усталені довготривалі відносини, які притаманні сім`ї, оскільки позивач ОСОБА_4 періодично проживав то з ОСОБА_3 , то з ОСОБА_2 . Окрім цього, суд бере до уваги те, що до лютого 2005року позивач ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , а надалі, навіть, будучи із ОСОБА_2 останній 22.06.2007 року укладає договори купівлі-продажу земельних ділянок у АДРЕСА_4 загальною площею 0,1894 га, а також купує трьох кімнатну квартиру загальною площею 137,7 кв.м за адресою АДРЕСА_3 власником якої зазначений ОСОБА_4 .
В подальшому ОСОБА_4 14.03.2018 року відчужує квартиру АДРЕСА_7 своїм синам в рівних частках (а.с.2-23 т.5) та придбані ним земельні ділянки, дозвіл на їх відчуження надає ОСОБА_3 , посилаючись у Заяві на ім`я Приватного нотаріуса Львівського МНО ОСОБА_12 на перебування у шлюбі з 22 жовтня 1994 року, зареєстрованого Львівським РАГС (а.с.8 т.5). Відомості про розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відсутні (а.с.9,19 т.5). Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 , будучи, навіть із ОСОБА_2 , дбає про свою сім`ю, а саме: ОСОБА_3 та їхніх двох синів, що свідчить про те, що останній не мав наміру створити сім`ю із ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини прописав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( справа «Серявін та інші проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк