ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«10» січня 2022 року 
м. Харків
справа № 639/5138/17
провадження № 22ц/818/446/22
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретарів - Дмитренко А. Ю., Черненко В. О.,
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2017 року в складі судді Гаврилюк С.М.
                    в с т а н о в и в:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору недійсним, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 липня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 1626.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що ОСОБА_3 вживає незаконні дії щодо її виселення зі спірної квартири, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Зазначила, що у неї існує обґрунтована підозра, що у випадку задоволення її позовних вимог, відповідач уникне від виконання своїх зобов`язань, перепродасть іншій особі квартиру та виконати рішення суду буде неможливо.

Просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 38,5 кв м, загальною площею 65,5 кв м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 977395963101, номер запису про право власності 15513975.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 житловою площею 38,5 кв м, загальною площею 65,5 кв м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 977395963101, номер запису про право власності 15513975, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що застосовані заходи забезпечення позову є безпідставними та не співмірними із заявленими вимогами. В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав.

12 липня 2021 року електронною поштою до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що застосовані заходи забезпечення позову дорівнюють позовним вимогам.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами виник спір з приводу зазначеного нерухомого майна, вжиття заходів забезпечення позову є вмотивованим, співмірним із заявленими позивачкою вимогами та не порушує прав відповідача на володіння та користування спірним майном.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справи за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. про визнання договору недійсним, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 липня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 1626.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 посилалася на те, що 21 липня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та цей продаж здійснено за 220 000,00 грн.

Вважала, що сторони спірного договору навмисно зменшили вартість квартири, оскільки відповідно до висновку про вартість майна, складеного на її замовлення незалежним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , вартість зазначеної квартири становить 1 015 233,12 грн без ПДВ.

Зазначила, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири в Жовтневому районному суді м. Харкова розглядалася справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» щодо визначення заборгованості за кредитним договором, в забезпечення якого була передана спірна квартира.

Посилалася на те, що продавець не повідомив покупця, а навмисно ввів його в оману щодо осіб, які зареєстровані в цій квартирі та мають відповідні права на неї.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 98434468 від 26 вересня 2017 року квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с.14-15).

В заяві про забезпечення позову  ОСОБА_1 вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Із положень пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».
Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 липня 2016 року.

ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами немайнового характеру. Будь-яких вимог щодо квартири  АДРЕСА_1 , не заявлено.

Співмірність під час вжиття заходів забезпечення позову передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, заходи забезпечення позову, які просила застосувати  ОСОБА_1 , а саме: накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 38,5 кв м, загальною площею 65,5 кв м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 977395963101, номер запису про право власності 15513975 - неспівмірні із заявленими позовними вимогами, які не носять майнового характеру.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Вжиття заходів забезпечення позову обумовлено ризиками, що можуть виникнути при виконанні рішення суду, в разі ухвалення такого на користь позивача. Визнання ж недійсним договору має правові наслідки, які настають незалежно від забезпечення позову.

При цьому, ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або поновлення її порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

В суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 також не наведено підстав, за якими невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення її порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто об`єктивні обставини та (або) припущення щодо обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 369/7695/20 (провадження № 61-17885св20), від 17 березня 2021 року у справі № 161/20492/18 (провадження № 61-8861св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 456/2582/18 (провадження № 61-9527св19), від 26 травня 2021 року у справі № 757/31383/19-ц (провадження № 61-20016св19).

У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Однак, об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, позивачкою не наведено.

Виходячи з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, не вбачається.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції в порушення принципів розумності, співмірності, норм процесуального права та неправильно застосувавши норми матеріального права, необґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. 381-384, 389 ЦПК України 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - задовольнити. 
Ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову - залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 10 січня 2022 року.