ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1777/22 Справа № 206/3371/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,
за участю секретаря - Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" у квітні 2020 року звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 червня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNHDGK01270066, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 21400 доларів США, терміном до 16 червня 2025 року зі сплатою процентної ставки на місяць у розмірі 0,92% та комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав суму кредитних коштів. Позичальник свої обов`язки системно не виконував, у зв`язку з чим станом на 03 червня 2020 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права, позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягав на їх задоволені.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк" заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - в розмірі 11969,11 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 4724,99 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 1069,20 доларів США. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду частково скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволених позовних вимогах, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, рішення повинно бути скасовано у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а саме: розрахунок заборгованості не відповідає дійсному та є необґрунтованим, відсотки штучно збільшені, не з`ясовано видачу суми страховки у розмірі 3400 доларів США, для проведення експертизи позивачем не було надано повного належного пакету документів, з чого експертом не надано розгорнутої відповіді на всі поставлені питання, судом першої інстанції взято до уваги виписку по рахунку за період з 13 липня 2005 року по 31 серпня 2017 року, однак не враховано, що ця виписка складена не позивачем, а його представником - адвокатом, який не має необхідних знань у формуванні таких виписок. Також судом першої інстанції не застосовано положення ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору про стягнення комісії є нікчемними, а тому стягнення комісії у розмірі 1069,20 доларів США є незаконним, як і не досліджено та не надано належної правової оцінки правомірності надання кредиту в іноземній валюті.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 уклав з позивачем кредитний договір № DNHDGK01270066 17.06.2005.
       Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, позивач зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 16.06.2025, включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 21400,00 доларів США на наступні цілі: купівля житла у сумі 18000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 3400,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11. даного договору. Періодом сплати вважати період з «12» по «17» число кожного місяця.
       Погашення заборгованості за цим договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 220,57 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п. 2.2., 9, 4.3.
       Згідно п. 1.2. кредитного договору, у випадку виконання банком доручення позичальника по сплаті страхових платежів згідно п. 2.1.3. цього договору, перерахована в рамках виконання цього доручення сума кредиту повинна бути погашена позичальником у перший з періодів сплати, наступний за датою перерахування коштів, якщо інше не передбачено відповідною додатковою угодою до даного договору. Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові: кредитний рахунок 220 , рахунок по відсоткам 2208, рахунок для обліку комісії 3578.
       Позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку №, що відповідає платіжній картці №, емітованої Приватбанком. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред`явлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків і комісії в зазначені даним договором строки.
       Відповідно до п. 1.3. кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Відповідно до п. 2.1.1. кредитного договору, банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 1.1. даного договору, а також, за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.7. даного договору.
       Відповідно до п. 2.1.3. кредитного договору, позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язуються провадити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п. 2.2.7. даного договору; здійснити продаж у касі банку наявної іноземної валюти за курсом її продажу, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу.
       Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування.
       Відповідно до п. 2.1.5. кредитного договору, банк зобов`язується направляти на погашення заборгованості позичальника кошти, що надійшли на рахунок для зарахування, відповідно до пп. 1.1., 3.3.
       Відповідно до п. 2.1.6. кредитного договору, банк зобов`язується направляти кошти отримані від клієнта при достроковому погашенні кредиту в порядку п. 3.3 й 3.11.
       Відповідно до п. 2.2. кредитного договору, позичальник зобов`язується: використати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1. даного договору; сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п. 1.1., 3.1., 3.2. даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку комісію згідно п. 1.1 і п. 3.11. даного договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 1.1., 2.3., 3 цього договору; позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або знімати наявні кошти із цих рахунків у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання/зняття коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. Якщо валюта коштів, розміщених на зазначених рахунках, відмінна від валюти кредиту, то банк здійснює продаж наявної іноземної валюти в касі банку для одержання суми, необхідної для сплати платежу, при цьому курс продажу іноземної валюти повинен відповідати курсу покупки цієї валюти, установленому в касі банку на день здійснення цього платежу.
       Відповідно до п. 2.2.7. кредитного договору, позичальник зобов`язується до одержання кредиту належним чином оформити зазначені в п. 1.3 договору застави, іпотеки, поруки й т.ін. для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, договір страхування закладеного майна (на вимогу банку - у випадку укладання договору застави/іпотеки згідно п. 1.3. кредитного договору, даного договору) і договір особистого страхування позичальника (на вимогу банку).
       Відповідно до п. 2.3.5. кредитного договору, банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника, згідно п. 2.2.5. при настанні строків платежів, передбачених умовами цього договору.
       Відповідно до п. 2.3.7. кредитного договору, банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1. даного договору, у т.ч. шляхом обігу стягнення на закладене майно, якщо настали умови, передбачені п. 2.3.3.
       Відповідно до п. 2.3.8. кредитного договору, банк має право за рахунок коштів, які надаються банку на погашення заборгованості позичальника за цим договором, в першу чергу відшкодувати свої витрати/збитки, які виникли у зв`язку зі сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку по договорах застави/іпотеки, укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором.
       Відповідно до п. 2.4.1. кредитного договору, позичальник має право за узгодженням з банком здійснювати дострокове (як повне так і часткове) погашення кредиту. При цьому позичальник зобов`язаний сплатити банку суму відсотків, суму комісії відповідно до п. 1.1., 3.11. даного договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п. 4.1. даного договору. Оплата проводиться відповідно до умов даного договору.
       Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1. даного договору.
       Пунктом 3.2. кредитного договору, передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,26 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання помісячного платежу й установлення його суми в п. 1.1). При встановленні банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2 зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки.
       Згідно п. 3.3. кредитного договору, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 4.3. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі - прострочених відсотків по кредиту, далі - відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за Кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.2). Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 1.1. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті комісії (у випадку її щомісячної сплати, згідно п. 1.1. даного договору або згідно п. 3.11 даного договору), відсотків, i/або частини кредиту до останнього періоду сплати, вони вважаються простроченими.
       Пунктом 3.4. кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів із кредитного рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом й 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати по дату, що передує першому дню поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.
       Відповідно до п. 3.5. кредитного договору, для погашення заборгованості за даним договором, у тому числі комісії й відсотків за користування кредитом, позичальник надає банку кошти на рахунок для зарахування коштів.
       Згідно п. 3.8. кредитного договору, при непогашенні кредиту в строки, зазначені п.п. 1.1, 2.3.3 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до п. 3.2. даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості.
       Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні (або суми у валюті кредиту, еквівалентної 1 грн. за курсом НБУ на день сплати) за кожний день прострочки.
       Своїм підписом ОСОБА_1 дав згоду на укладання кредитного договору та одержання кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначених у цьому договорі (т. 1 а.с. 10-11, т. 4 а.с. 4-7).
       Відповідно до заяви на видачу готівки № 1 від 17.06.2005 ОСОБА_1 видано 18000 доларів США згідно споживчого кредиту від 17.06.2005 (т. 4 а.с. 8).
       17.06.2005 між ТОВ «Страхова компанія «Кредо» та відповідачем укладено договір № NDNHDGK0424 особистого страхування. ОСОБА_1 відповідно до даного договору є страхувальником.
       В той же час, гарантом виконання зобов`язань за договором страхування є позивач.
       Відповідно до п. 7.1. договору, об`єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю страхувальника або застрахованої особи.
       Відповідно до п. 8 договору розмір страхової суми 90990,00 грн.
       Згідно п. 10 договору, строк його дії 252 місяці з 17.06.2005 по 16.06.2026 включно.
       Відповідно до п. 11 договору, страховий тариф - 0,5 % страхової суми зазначеної у п. 8 договору.
       Відповідно до п. 12 договору, страховий платіж 454,95 грн. (т. 4 а.с. 9-12).
       17.06.2005 між ТОВ «Страхова компанія «Кредо» та відповідачем укладено договір страхування майна № DNHDGK0424, строк дії договору - до 16.06.2006. Майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Страхувальник - ОСОБА_1 .. Страхова сума - 101100,00 грн., страховий платіж - 404,40 грн., поточний рахунок - НОМЕР_2 .
       Відповідно до додатку № 2 до договору страхування майна № DNHDGK0424 від 17.06.2005 визначені розміри страхових сум та страхових платежів на періоди при продовженні договору страхування (т. 4 а.с. 14-16).
       Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №  DNHDGK01270066 від 17.06.2005, укладеного між позивачем та клієнтом ОСОБА_1 станом на 03.06.2020 відповідач має заборгованість за кредитом у сумі 21433,30 долари США, яка складається з: 11969,11 долари США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 4724,29 долари США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1069,20 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 3670,70 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1 а.с. 4-8, 32-36).
       Відповідно до наданих виписок по рахункам ОСОБА_1 як представником відповідача, так і представником позивача, відповідач частково сплачував платежі по кредитному договору № DNHDGK01270066 від 17.06.2005, які відповідно до порядку погашення кредиту, передбаченого умовами кредитного договору, направлялись для відшкодування простроченої комісії по кредиту, комісії по кредиту, прострочених відсотків по кредиту, відсотків по кредиту, простроченої заборгованості за кредитом, погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок несвоєчасних платежів, наявні платежі, що були наслідком договірного списання коштів з інших рахунків ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 63-180, т. 2 а.с. 1-71, т. 2 а.с. 119-145, т. 3 а.с. 26-214).
       Відповідно до виписки по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.01.1999 по 02.02.2021 видано 18000 доларів США по споживчому кредиту № DNHDGK01270066 від 17.06.2005 та наявні оплати коштів для сплати страхових платежів (т. 3 а.с. 24а-25).
       Відповідно до наданих копій меморіальних ордерів, позивачем для виконання обов`язків покладених на відповідача за страховими договорами, сплачено щомісячні платежі (т. 4 а.с. 13, 17, 24а).
       Відповідно до висновку експерта № CE-19/104-21/10771EK від 11.06.2021, в межах наданих документів підтверджується видача грошових коштів на виконання п. 1.1 кредитного договору № DNHDGK01270066 від 17.06.2005 у сумі 18000,00 дол. США.
       Друге питання, яке поставлене на експертизу в редакції ухвали: «Чи відповідають наявні в матеріалах справи розрахунок заборгованості за договором № DNHDGKO1270066 від 17.06.2005, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом 03.06.2020 року та обґрунтований розрахунок заборгованості за договором № DNHDGKO1270066 від 17.06.2005, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 03.06.2020 умовам кредитного договору № DNHDGK01270066 від 17.06.2005 року?» носить правовий характер. Таким чином, експерту-економісту не надається за можливе відповісти на друге питання, яке поставлене на експертизу.
       В межах наданих документів, не надається за можливе документально підтвердити розрахунок заборгованості за договором № DNHDGK01270066 від 17.06.2005, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 03.06.2020 та обґрунтований розрахунок заборгованості за договором № DNHDGK01270066 від 17.06.2005, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 03.06.2020 року.
       У зв`язку з відсутністю первинних документів та банківських виписок по рахункам з обліку тіла кредиту: за період з 19.11.2017 по дату проведення розрахунків заборгованості (станом на 03.06.2020); з обліку нарахування та погашення відсотків: за користування кредитом та комісії фактично за період з 22.08.2018 по дату проведення розрахунків заборгованості (станом на 03.06.2020); з обліку нарахування та погашення пені за період з 16.02.2007 по дату проведення розрахунків заборгованості (станом на 03.06.2020); за наявною випискою банку по рахунку НОМЕР_3 фактично за період з 13.08.2018 по 01.02.2021, відбувається лише нарахування відсотків без відображення погашення заборгованості позичальником.
       У зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, відповідно до яких здійснювалось нарахування пені (розрахунки із зазначенням кількості днів прострочки, суми прострочених платежів, застосованої відсоткової ставки) для проведення експертизи не надані.
       В межах наданих документів експерту не надається затвердити нарахування пені та заборгованість з пені у сумі в розмірі 181,52 доларів США.
       У зв`язку з тим, що для проведення експертизи не надані документи, які підтверджують здійснення валютно-обмінних операцій, курс обміну, а також визначають рахунок, на який було здійснено зарахування коштів, що автоматично списувались з рахунку НОМЕР_4 (  НОМЕР_5 ), експерту не надається можливим визначити в рахунок яких платежів здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 61951,89 грн.
       Крім цього, у зв`язку з тим, що по рахунках 2213, 2233 з обліку нарахування та погашення заборгованості по тілу кредиту виявлено відображення операцій з «перенесення сальдо із зміною плану рахунків», «перерахування коштів згідно договору від 19.02.2007», «згідно розпорядження 6888346», «погашення заборгованості», «Repurchase price acc to the RMBS Repurchase Agreement dd 14.04.2016». Дослідити підстави проведення банком таких операцій по вищезазначених рахункам експерту не надається за можливе у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи первинних документів, що підтверджують здійснення таких операцій (т. 4 а.с. 33-76).
       Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що 28.11.2017 позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська, справа № 206/6390/17, з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та встановлення факту, що має юридичне значення, в якому зазначив, що 17.06.2005 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNHDGK01270066. Відповідно до виписки, наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 08.08.2017 банком здійснені зарахування в рахунок погашення боргу за кредитним договором в сумі 33187,21 доларів США, з яких: кредит - 7152,46 долари США, комісія - 4633,20 долари США, проценти - 21232,39 долари США, пеня - 169,16 доларів США, залишок заборгованості за кредитним договором - 12042,92 долари США. В той же час, з такими розрахунками позивач не погоджувався, оскільки згідно умов кредитного договору, а саме: п. 1.1, п. 2.3.3, п. 2.2.4, п. 3.4, які передбачають порядок, суми і строки сплати коштів, позичальник мав сплатити (сплатив) банку 32585,38 доларів США, з яких: кредит - 10875 доларів США, проценти - 17012,38 доларів США, комісії - 4698 доларів США, залишок заборгованості за кредитним договором мав становити 7125 доларів США. Таким чином, позивач вважав, що банком не вірно здійснено зарахування грошових коштів. Крім вищевикладеного, позивач посилаючись на ст.ст. 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначив, що у кредитному договорі визначено невірну його ціну, а точніше не визначено зовсім, а також документи, що підтверджують виконання договору, своєчасно не передано позивачу, як споживачу послуги. В зв`язку із чим, ОСОБА_1 просив встановити факт, що станом на 08.08.2017 відповідач одержав від позивача в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором 33187,21 доларів США; станом на 08.08.2017 переплата за кредитним договором складає 601,83 долар США; станом на 08.08.2017 загальний залишок заборгованості за кредитним договором складає 6523,17 долари США, станом на 08.08.2017 заборгованість за процентами, комісіями, штрафними санкціями за кредитним договором відсутня.
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2018 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, в той же час постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019 апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2018 - залишено без задоволення, а рішення від 21.02.2018 залишено без змін (т. 2, а.с. 82-84).
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.        
Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
       Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.
       Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2005 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № DNHDGK01270066, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 16.06.2025 включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 21400,00 доларів США на придбання житла у сумі 18000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 3400,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , підписавши кредитний договір, дав згоду на укладання такого договору, одержання кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, з укладання також договорів № NDNHDGK0424 особистого страхування та страхування майна № DNHDGK0424, укладених між ТОВ «Страхова компанія «Кредо» та відповідачем 17.06.2005, що також входило до умов кредитного договору, з якими відповідач погодився в момент його підписання та періодичної сплати щомісячних платежів.
       Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Також судом першої інстанції врахована позиція Верховного Суду у постанові від 08.07.2020 по справі № 754/17518/15-ц, як одна із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. 
Виходячи з наведених норм закону, які правильно застосовані судом першої інстанції, та умов договору, колегія суддів не може прийняти доводи відповідача стосовно того, що сторони кредитного договору не визначили суму щомісячного платежу, а також, що умовами договору не передбачені строки погашення кредиту, оскільки наведені доводи в апеляційній скарзі є аналогічними із зазначеними у процесуальних заявах відповідача, яким судом першої інстанції надано правову оцінку в достатній мірі та обґрунтовано. Інших доводів та доказів цим доводам відповідачем колегії суддів не наведено та не надано.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
       Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Суд першої інстанції поставився критично до вказаних відповідачем висновків, що кредит має повертатися рівними частинами по 75 доларів США, оскільки такі дії зі сторони позичальника є недопустимими та сприймаються як одностороння відмова від зобов`язання визначеного кредитним договором, оскільки в ньому чітко визначена сума щомісячного платежу у розмірі 220,57 доларів США.
       Окрім цього, не погоджуючись з вимогами позовної заяви стороною відповідача були надані власно складений розрахунок та виписки з рахунків відповідача, відповідно до яких відповідач вважає, що прострочена заборгованість по договору складає 8877,72 доларів США, а розрахунки заборгованості надані представником позивача вважають неналежними доказами наявності будь-якої заборгованості по кредитному договору.
       Однак, суд не може погодитись з такими твердженнями, які не приймає колегія суддів.
       За статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
       В свою чергу, в матеріалах справи наявні розрахунок заборгованості за кредитним договором, деталізована виписка по рахунку, які є належними, допустимими та достовірними доказами, оскільки відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
       Відповідно до пункту 34 розділу ІІ «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018, банк самостійно визначає свою облікову політику, розробляє систему і форми управлінського обліку, внутрішньої звітності і контролю за операціями, визначає права працівників на підписання документів, затверджує правила документообороту і технологію оброблення облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.
       Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, врахувавши позицію Верховного Суду від 14.07.2020 по справі № 367/4970/13-ц, що розрахунок заборгованості, який додавався до позову є належним, оскільки в ньому відображено та враховано всі фінансові зобов`язання відповідача за умовами договору, здійсненні боржником платежі на його виконання, у тому числі платежі, що були наслідком договірного списання коштів з інших рахунків, а боржник та його представник не надали до суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеним кредитним договором так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника, з чим погоджується і колегія суддів.
       Таким чином, оскільки у цивільному праві діє презумпція вини, відповідач, не погоджуючись з розрахунками позивача, мав довести належне виконання зобов`язань первинними документами. Однак, таких доказів стороною відповідача подано не було.
       При постановленні такого висновку суд першої інстанції керувався висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 по справ № 464/4985/15-ц, з чим погоджується і колегія суддів, де зазначено, що твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розрахунок заборгованості. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано. Розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору та є належним. Однак, твердження сторони відповідача про те, що розрахунки, надані позивачем не є належним доказом наявності заборгованості за кредитним договором у зв`язку з тим, що представник позивача є адвокатом і не має відповідних знань, не прийняті як судом першої інстанції так і колегією суддів апеляційної інстанції, оскільки розрахунок заборгованості проведено банком автоматизованою системою та є належним та допустимим доказом по справі, який стороною відповідача не спростований з підстав відсутності у відповідача будь-які докази наявності відповідних знань.
       Також, відповідно до укладеного кредитного договору № DNHDGK01270066 від 17.06.2005, судом першої інстанції вірно встановлено, що умовами договору визначений порядок погашення заборгованості, відповідно до п. 3.3 якого, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку, далі пені, далі простроченої комісії по кредиту, далі комісії по кредиту, далі прострочених відсотків по кредиту, далі відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за Кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом.
       Відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків та виписок по карткам/рахункам ОСОБА_1 частково сплачував заборгованість по договору та зазначені кошти були спрямовані відповідно до обумовленої сторонами черговості.
       За таких обставин, власний розрахунок заборгованості відповідача та його твердження про те, що розрахунки позивача не містять інформації про сплату тіла кредиту, а також, що в розрахунках не враховані наступні суми, які були списані з карткового рахунку відповідача в рахунок погашення заборгованості, судом не прийняті правомірно, як і не приймаються вони і колегією суддів при розгляді апеляційної скарги, оскільки платежі, які здійснював відповідач, та які списувались автоматично з його рахунків, не були в розмірі передбаченому кредитним договором, а тому, внаслідок порушення порядку погашення заборгованості, визначеного укладеним кредитним договором, утворилась заборгованість, що підтверджується випискою по рахункам.
       Стосовно заперечень сторони відповідача про те, що позивачем не надано доказів правомірності надання кредиту в іноземній валюті та неможливість стягнення заборгованості в іноземній валюті, слід зазначити наступне.
       На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась.         Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті, що врегульовано пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», статтею 99 Конституції України та статтею 192 ЦК України.
       Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті і 9, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).
       Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.
       Згідно з пунктом 1.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.
       У зв`язку з наведеним, суд повинен виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.
       Окрім цього, кредитний договір є результатом точної, досягнутої раніше сторонами домовленості в цивільному обігу про порядок взаємовідносин щодо надання та повернення грошових коштів, де перераховані всі права і обов`язки сторін, в тому числі чітко визначено його ціну, порядок розрахунків, терміни виконання умов й інші необхідні елементи, тобто породжує цивільно-правові наслідки для сторін, що виключає віднесення правовідносин до публічно-правових.
       Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України, що узгоджується зі статтею 524 ЦК України.
       У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
       Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції правомірно керувався висновками Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові по справі № 723/304/16-ц від 23.10.2019.
       Крім того, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
       Таким чином, суд першої інстанції вірно встанвив, що відповідач, уклавши кредитний договір у розмірі 21400,00 доларів США, маючи зобов`язання у вигляді щомісячного платежу у розмірі 220,57 доларів США, використавши дані кошти для купівлі житла, погодився з наданням та сплатою кредиту у іноземній валюті, а тому заперечення відповідача проти стягнення заборгованості в іноземній валюті (доларах США) не є обґрунтованими та допустимими.
       Разом з цим, судом першої інстанції досліджено та надано об`єктивну правову оцінку твердженням відповідача, що з розрахунку позивача не можливо встановити, чи є звернення позивача з позовом у межах строків позовної давності, у звязку з чим суд вірно застосував норми матеріального права ст. 256 ЦК України, ст. 257 ЦК України, та ч. 1 ст. 259 ЦК України, ч. 5 ст. 261 ЦК України, та ст. 253 ЦК України.
       Так, відповідно до умов кредитного договору, строк виконання зобов`язань спливає 16.05.2025, представник позивача звернувся до суду 22.07.2020, тобто до спливу строку позовної давності.
       За таких обставин, твердження на які посилається відповідач - не відповідають дійсності, а строк позовної давності при звернені до суду позивачем дотриманий, з чим погоджується колегія суддів.
       Також судом першої інстанції встановлено та досліджено в повній мірі факт видачі ОСОБА_1 позивачем кредитних коштів в загальному розмірі 21400,00 доларів США, з яких 18000,00 доларів США на придбання житла, 3400,00 доларів на отримання страховки, оскільки підтверджені заявою відповідача на видачу готівки, платежами, які були переведені на рахунок відповідача позивачем та відповідно до умов страхових договорів, списувались банком, що підтверджується наданими виписками по рахунку представником позивача та умовами кредитного договору.
       В той же час, заперечуючи висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, сторона відповідача не погодилась із сумою заборгованості з підстав відсутності доказів видачі позивачем відповідачеві кредитних коштів, що правомірно оцінено судом як не бажання невиконання умов договору.
       Також судом першої інстанції досліджено та надано правомірну правову оцінку щодо заборгованості за комісією, яку відповідач вважає послугою у кредитному договорі, яка є нікчемною і не створює юридичних наслідків, та із застосуванням п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вірно дійшов висновку що зобов`язання позичальника з повернення кредиту та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
       Крім іншого, відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Натомість, п.1.1 встановлено комісію за розрахункове касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати
       Таким чином, для належного виконання договірних зобов`язань необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а прострочення виконання зобов`язань є їх порушенням.
       За таких обставин, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що комісія встановлена умовами кредитного договору та відсотки за користування кредитом не суперечать нормам законодавства, а твердження відповідача грунтуються на припущеннях.
       Також, судом першої інстанції досліджено рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2018, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019, що, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, є преюдиційним при розгляді цієї справи, та вірно встановлено, що розрахунок за кредитом, підготовлений ОСОБА_1 судами встановлений як відображення односторонніх арифметичних обчислень і не є правовою підставою для встановлення юридичних фактів. Вимоги ОСОБА_1 визначені судом першої та апеляційної інстанцій як необґрунтовані та недоведені, оскільки ним не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували правильність розрахунку за кредитним договором, як і встановлено факт визнання ОСОБА_1 укладання з банком цього кредитного договору та отримання кредитних коштів зі сплатою процентів та комісій.
       Розглядаючи заперечення сторони відповідача в частині стягнення пені, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права статті 610 ЦК України, частини 1 статті 611 ЦК України, частини першої статті 546 ЦК України, частини третьої статті 549 ЦК України, частини 1 статті 551 ЦК України, частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки саме зазначеними нормами регулюються спірні правовідносини у цій частині.
       Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 дані договори, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні (або сумі у валюті кредиту, еквівалентної 1 грн. за курсом НБУ на день сплати) за кожний день прострочки.
       Аналіз наведених норми чинного законодавства та умов кредитного договору свідчить про те, що максимальний розмір пені, не пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні, з огляду на висновки, якими керувався суд першої інстанції, викладні в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14, а також у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.
       З огляду на зазначене, оскільки пеня має обчислюватися та стягуватися лише у національній валюті України - гривні, суд вірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача пені у розмірі 3670,70 доларів США, як і не спирався при ухваленні судового рішення на висновок судово-економічної експертизи як на підтвердження або спростування тих чи інших доводів, оскільки більшість питань, поставлені відповідачем на розгляд експерту, несли в собі правовий характер, що не є в компетенції експерта, з чим погоджується і колегія суддів.
       Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).
       Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання по поверненню грошових коштів, сплати відсотків за користування ними та комісії за користування кредитом не виконав, у зв`язку з чим у банку виникло право вимагати повернення грошових коштів та стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та також вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів та судових витрат цілком обґрунтоване, та таке, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин із частковим задоволенням позовних вимог.
       Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами цієї цивільної справи та фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.        Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судових рішень розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року- залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                
                                                                       М.О.Макаров