Дата документу 22.02.2022 Справа № 319/793/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/846/22                                         Головуючий у 1-й інстанції: Глянь О.С.
Є.У.№ 319/793/21                                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Дашковської А.В.,
Кримської О.М.,
секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – приватний нотаріус Дашевська Антоніна Олексіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,
за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Дашевської Антоніни Олексіївни на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду  із позовом,в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №189, видане на її ім`я 27 лютого 2020 року на ј частку спадкового майна, що залишилося після смерті її матері ОСОБА_5 .
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла, в тому числі, земельна ділянка площею 26,2450 гектарів, кадастровий номер 2322787800:02:001:0126, розташована на території Титовської сільської ради, Більмацького району, Запорізької області. 
Спадкоємцями за законом спадкового майна у свідоцтві про право на спадщину крім неї зазначені дочка ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 , мати якого ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онук ОСОБА_2 , батько якого ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли спадщину, подавши відповідні заяви протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до нотаріальної контори, а відповідач ОСОБА_2 помилково визначений нотаріусом як спадкоємець на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки з 2013 року за місцем реєстрації фактично не проживав, спадщину не прийняв. 
Посилається на те, що спадкове майно має бути розділене на трьох спадкоємців без врахування ОСОБА_2 , просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на її ім`я на ј частку земельної ділянки.
Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_1 27 лютого 2020 року на ј частку спадкового майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яке зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за № 189.
Судове рішення мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 не день відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, сама по собі реєстрація його місця проживання разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Вказана обставина, на думку суду першої інстанції, є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я позивачки ОСОБА_1 . 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, третя особа приватний нотаріус Дашевська А.О. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати,  і ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт вказала, що в матеріалах спадкової справи міститься довідка, яка підтверджує місце реєстрації ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , а отже відповідач вважається таким, що прийняв спадщину.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 цієї статті.
Офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» наведено у п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 N 18-рп/2004, та визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. 
За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Відповідно до ст. ст. 49, 175, 265 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.
Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст.4,13,49 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.5 ЦПК є обов`язком суду.
Аналогічні роз`яснення містить п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. 
Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов`язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст.1223 ЦК України).
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.
Статтею 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Свідоцтво про право на спадщину – це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. Якщо успадковане майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, то свідоцтво про право на спадщину є для спадкоємців основним правовстановлюючим документом.
Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємців на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки право на спадкове майно у них виникає з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 , після смерті якої залишилося спадкове майно, до складу якого увійшли земельна ділянка на території Титовської сільської ради, Більмацького району, Запорізької області, площею 26,2450 га, кадастровий номер 2322787800:02:001:0126, житловий будинок по АДРЕСА_1 , грошові вклади в ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.12, 109,115-118).
На випадок своєї смерті ОСОБА_5 13 вересня 2016 року склала заповіт, яким земельну ділянку, площею 26,2450 га, кадастровий номер 2322787800:02:001:0126, заповіла позивачці ОСОБА_1 , третій особі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Житловий будинок та земельні ділянки для обслуговування будинку заповіла ОСОБА_6 та відповідачеві ОСОБА_2 ; грошові вклади з відсотками – ОСОБА_2 (а.с.100).
Спадкоємиця за заповітом ОСОБА_6 померла до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.98 зворот).
Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є її діти – позивачка ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , та онуки – третя особа ОСОБА_4 , мати якого ОСОБА_6 – дочка спадкодавця померла до відкриття спадщини, та відповідач ОСОБА_2 , батько якого ОСОБА_7 – син спадкодавця помер до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до довідки, виданої Смирнівською сільською радою Більмацького району, Запорізької області, спадкодавець ОСОБА_5 до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2 (а.с.99 зворот).
Спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у шестимісячний строк відмовилися від спадщини за заповітом та подали заяви про прийняття спадщини за законом та про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частку кожному (а.с.86-94).
Третя особа ОСОБА_4 – онук спадкодавця, мати якого ОСОБА_6 – дочка спадкодавця померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в шестимісячний строк також подав заяву про прийняття спадщини та заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на ј частку спадкового майна (а.с.95).
Відповідач ОСОБА_2 , який є онуком спадкодавця та спадкоємцем за заповітом, із заявами про відмову від спадщини або про прийняття спадщини у шестимісячний строк до нотаріальної контори не звертався, свої спадкові права не оформляв, свідоцтво про право на спадщину не отримував.
27 лютого 2020 приватним нотаріусом Більмацького районного нотаріального округу Дашевською А.О. видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку спадкоємцям за законом позивачці ОСОБА_1 , третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному по ј частці (а.с.13-15).
Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку, що припадає на відповідача ОСОБА_2 ще не видано. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, хоч і був зареєстрований разом зі спадкодавцем, проте фактично там не проживав, а відповідно і не набув право на спадщину.
Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 свої спадкові право не оформив, свідоцтво про право на спадщину не отримав, будь-яких прав на спадкове майно на підставі свідоцтва про право на спадщину, видане на ім`я позивачки не набув.
Визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я позивачки, суд фактично припинив право власності останньої не належну їй частку у спадковому майні і жодним чином не вирішив питання щодо припинення права відповідача на спадщину.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірним свідоцтвом про право на спадщину будь-які права та охоронювані законом інтереси позивачки не порушені.
Зазначення у свідоцтві про право на спадщину, виданому на ім`я позивачки, про те, що спадкоємець ОСОБА_2 має право на ј частку спадкового майна, і що свідоцтво про право на спадщину йому не видавалося не є підставою для визнання такого свідоцтва недійсним. 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16ц .
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним, оскільки, визнавши недійсним свідоцтво про право власності на спадкове майно, видане на ім`я позивачки, суд не захистив її право чи інтерес, а навпаки, припинив її право власності на спадкове майно.
Судом порушено положення п. 6 статті 3 ЦК України, якою визначені загальні засади цивільного законодавства – справедливість, добросовісність, розумність, та не враховано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). У праві України зазначена доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи – волевиявлення , яке свідчить про вчинення правочину.
Подавши приватному нотаріусу заяву про відмову від спадщини за заповітом та про прийняття спадщини за законом і про видачу свідоцтва про право на спадщину на ј частку спадкового майна, позивачка виразила своє волевиявлення на отримання спадкового майна у зазначеній нею частці.
В заяві про прийняття спадщини і позивачка, і треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили про наявність ще одного спадкоємця відповідача ОСОБА_2 та вказали адресу його зареєстровано місця проживання.
Звернення до суду через два роки після отримання свідоцтва про право на спадщину з вимогою про визнання його недійсним суперечить принципу добросовісності та розумності.
За таких обставин оскаржуване судове рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.
На підставі стю.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 підлягають стягненню понесені нею витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмір 1362 грн. 
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_8 задовольнити.
Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021  у цій справі скасувати. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 1 362 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий:        І.В. Кочеткова
Судді:        А.В.Дашковська 
                                                                                                           О.М. Кримська