Номер провадження: 22-ц/813/1647/21 
Номер справи місцевого суду: 511/2726/15-ц
Головуючий у першій інстанції Панчук А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дришлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 право власності на яке не зареєстровано,-

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. звернувся до суду із поданням про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 право власності на яке не зареєстровано.
В обґрунтування наданого подання приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. посилається на те, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження №60715405 з примусового виконання виконавчого листа №511/2726/15-ц виданого 12.08.2016р. Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 639 667,50 грн.. Судове рішення боржником добровільно не виконується, на виклики боржник не з`являється. Відповідно до наданих відповідей з Пенсійного фонду України та Держаної фіскальної служби України встановлено, що у боржника відсутні джерела доходу та рахунки у банківських установах. На запит до реєстрів МВС встановлено, що за боржником зареєстровані транспортні засоби, місце знаходження яких невідомо. Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності нерухоме майно не зареєстроване. Однак відповідно до договору купівлі – продажу житлового будинку від 17 вересня 2009 року, зареєстрованого за №1647, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок площею 51,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Боржник ухиляється від сплати боргу, а вільного допуску у приватного виконавця до зазначеного житлового будинку для належного винесення постанови опису та арешту майна для подальшої його реалізації в рахунок погашення боргу, не має. 
На підставі викладеного приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. звернувся до суду із вказаним поданням та просив суд задовольнити його у повному обсязі.
Справу розглянуто за відсутності сторін.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року в задоволенні подання відмовлено.
В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити вимоги подання в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Боржнику ОСОБА_1 судові повістки направлялись на усі відомі суду адреси, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». Із заявою про зміну адреси ОСОБА_1 до суду не звертався.
Крім того, відповідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України боржник викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п. 2. ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 грудня 2021 року. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Так судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова О.В. знаходиться виконавче провадження №60715405 з примусового виконання виконавчого листа №511/2726/15-ц виданого 12.08.2016р. Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 639 667,50 гривень.
З відповіді ДФС України інформація про номери рахунків боржника не виявлено, юридичну особу ліквідовано (припинено) /фізичну особу – підприємця припинено.
Згідно відповіді з Пенсійного фонду України, не знайдено інформацію про отримання пенсії боржником ОСОБА_1 та працевлаштування останнього, а також наявність трудових та цивільно-правових договорів.
12 грудня 2019 року виконавцем було винесено постанову про розшук транспортних засобів, копію яких направлено на виконання до органів поліції.
Відповідно до акту приватного виконавця від 12 грудня 2019 року ним за участю стягувача було здійснено виїзд за адресою боржника: АДРЕСА_1 , з метою вручення документів виконавчого провадження та проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна. Однак, від будь-якого спілкування та отримання документів виконавчого провадження боржник відмовився. У воротах було залишено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця, доступ до володіння боржник не надав у зв`язку із чим провести виконавчі дії з опису та арешту майна без примусового проникнення до житла не виявляється можливим.
Також судом встановлено, що нерухоме майно, на яке в поданні посилається державний виконавець, а саме: житловий будинок площею 51,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який боржник ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі – продажу від 17 вересня 2009 року, зареєстрованого за №1647, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності на нерухоме майно не зареєстроване.
Згідно із ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає: право власності.
Згідно із п.п. 1-6 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі визначених документів.
Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Згідно із частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Відповідно до частини 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
За змістом статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив із того, що з наявного в матеріалах справи договору купівлі продажу спірний житловий будинок придбаний ОСОБА_1 в шлюбі, зі згоди дружини ОСОБА_4 , таким чином, остання являється співвласником будинку відповідно до вимог ст. ст. 63-65 СК України.
Згідно із ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, порушить права співвласника будинку, її згода на звернення стягнення на нерухове майно відсутня. Відомостей про виділення часток в праві власності на зазначений будинок не надано. Відсутня інформація про оцінку майна.
Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Статтею 370 ЦК України також встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень  статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Однак, рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстр ований 21 листопада 2008 року, Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1175 – розірвано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/65265392). У вказаному судовому рішення зазначено, що майнові суперечки між сторонами відсутні. Таким чином можна дійти до висновку, що станом на теперішній час боржник ОСОБА_1 є одноосібним володільцем спірного житлового будинку. 
Крім того слід зазначити, що згода дружини боржника на примусове звернення стягнення на його майно при примусовому виконанні судового рішення не передбачена жодним нормативно-правовим актом. 
Встановивши, що рішення суду, яке набрало законної сили, тривалий час не виконується, матеріалами справи доведено, що боржник має у приватній власності нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні заяви приватного виконавця.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а подання державного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Таким чином, з ОСОБА_4 на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова О.В. слід стягнути понесені судові витрати за розгляд апеляційної скарги у розмірі 2 102 гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
     П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича задовольнити, ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 право власності не яке не зареєстровано задовольнити.
Надати приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Хлєбникову Олександру Володимировичу дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме, житловий будинок площею 51,40    кв.м.,    що    знаходиться   за   адресою:    АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі – продажу житлового будинку від 17 вересня 2009 року, зареєстрованого за №1647, при примусовому виконанні виконавчого провадження №60715405 з примусового виконання виконавчого листа №511/2726/15-ц виданого 12.08.2016р. Роздільнянським районним судом Одеської області.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича витрати  по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 102 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   
А.І. Дришлюк
                                                                                                        Р.Д. Громік