ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2114/21 Справа № 185/6974/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов  В. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

29 грудня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
       суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу 
за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, моральну шкоду 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, моральну шкоду. Просила, з урахуванням уточнень, розірвати трудовий договір з відповідачем, внести запис в трудову книжку про це, стягнути грошові кошти у розмірі 27967 грн. за час невикористаних основної та додаткової відпустки, 79421,04 грн. компенсації за несвоєчасний розрахунок, моральну шкоду у сумі 20000 грн. Зобов`язати відповідача працевлаштувати ОСОБА_1 за посадою продавця продовольчих або промислових товарів (а.с.1-4,57-63,77-83,94-100,111-112).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1922,40 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11801,40 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 гривень. У задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 гривень. (а.с.122-123).

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в які просила рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с.127-129).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, моральну шкоду, знято з апеляційного розгляду та повернуто до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, для вирішення питання про усунення недоліків (а.с.141-142).

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року «Забов`язано ОСОБА_2 внести запис про звільнення з роботи ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗПП України в її трудову книжку.» (а.с.148-149). 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець.
З 30.09.2013 року позивач працювала продавцем у фізичної особи підприємця ОСОБА_2 . Заробітна плата становила 1200 гривень. Вказаний факт підтверджено копіями трудової книжки та трудового договору. В трудовій книжці зроблено запис про те, що позивачка прийнята на роботу продавцем (а.с.11). 
З 25.03.2015 року позивачка перебувала на лікарняному.
23.04.2018 року фізична особа підприємець ОСОБА_2 припинила свою діяльність. Вказане підтверджено витягом з єдиного реєстру юридичних осіб фізичних осіб – підприємців та громадських формувань. З вказаної дати суд вважає позивачку звільненою.
Про звільнення позивача було повідомлено 02.05.2018 року.
Запис в трудовій книжці про звільнення позивача відповідачем не зроблено.
Судом встановлено, що в день звільнення позивачка не працювала і доказів звернення до позивача з вимогами про розрахунок не зверталась. Вимоги були заявлені тільки в ході розгляду її позову в суді. 
Судом встановлено, що при звільнені з позивачкою не проведений повний розрахунок.
В день звільнення позивачка не працювала.
Доказів звернення позивачки до відповідачки з вимогою про розрахунок позивачкою не надано.
Вимоги про стягнення компенсації за не використану відпустку позивачка заявила 15.02.2020 року, під час розгляду її позову в суді
В межах позовних вимог час затримки розрахунку становить з 31.05.2019 року до 15.02.2020 року -221 день.
Середній заробіток за несвоєчасний розрахунок становить 11 801,4 грн. (221х 53,4=11 801,4)
З 25.03.2015 року по 08.04.2018 року позивачка перебувала на лікарняному в зв`язку з вагітністю та доглядом за дитиною до трьох років. За період знаходження на лікарняному вона не отримала право на щорічну оплачувану відпустку та додаткову відпустку так як оплачувана відпустка надається за час роботи. Викладене приводить суд до висновку про те, що позивач не має права на компенсацію за невикористану відпустку, так як не отримала права на оплачувану відпустку. 

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із заявлених меж позовних вимог, враховуючи їх доведеності та обґрунтованості. В частині стягнення моральної шкоди, суд виходив із розміру несплаченої суми, невиплату відповідачем середнього заробітку позивачу та враховуючи засади розумності визначив суму в розмірі 3000 грн. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що в день звільнення позивачка не працювала і доказів звернення до позивача з вимогами про розрахунок не зверталась. Вимоги були заявлені тільки в ході розгляду її позову в суді.
З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції правомірно визначив кількість днів, за які підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок, а саме 221 день, а не як помилково вважає позивачка 443 дні.
Викладене приводить суд до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11 801,4 грн.
Суд першої інстанції правомірно розрахував компенсацію за невикористану відпусктку, протягом 36 днів, а розрахунки позивачки про розмір компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку суд до уваги не приймає.
Розрахунок днів невикористаної відпустки в іншій частині, про яку зазначає апелянт не приймається до уваги судом, оскільки враховує період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та відповідно до п.3 ст.9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, не зараховуються періоди частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Позивачка просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну порушенням відповідачем її прав. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою стягнення моральної шкоди, що відповідає принципу розумності та справедливості.
Посилання апелянта щодо внесення запису в трудову книжку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення та виправлено помилку. 
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.
Позивачка просить суд зобов`язати відповідача працевлаштувати її посилаючись на вимоги ст. 184 КЗпП України.
Позивачка на час звільнення була одинокою матір`ю, вказане підтверджено копією витягу з державного реєстру цивільного стану в якому зазначено, що відомості про батька записані відповідно до вимог ст. 135 СК України.
Позивачка була звільнена у зв`язку з припиненням діяльності роботодавця.
Статтею 184 КЗпП України передбачено, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Вказане приводить суд до висновку про те, що вказаною нормою обов`язкове працевлаштування здійснюється при ліквідації підприємства, установи. Відповідач здійснювала свою діяльність як фізична особа підприємець. Вказана норма не передбачає обов`язок підприємця здійснювати працевлаштування працівників при припиненні підприємницької діяльності.
При припиненні підприємницької діяльності відповідач приймала заходи до працевлаштування позивачки. Відповідач зверталась для працевлаштування до підприємця ОСОБА_3 вказаний факт підтверджено копією повідомлення. /а.с.14/
Законодавством не передбачений обов`язок фізичних осіб працевлаштовувати осіб, з якими був укладений трудовий договір при здійснені підприємницької діяльності.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: