24.02.22
22-ц/812/99/22
Справа № 487/6258/18
Провадження № 22-ц/812/99/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
22 лютого 2022 року                                                                                       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,
за участі позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу
ОСОБА_3 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сухаревич З.М., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,-

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . 26 червня 2018 року його квартиру було затоплено. Згідно акту комісії УПР ОСББ «Висотка» №2 від 26 червня 2018 року, причиною затоплення була поломка сантехнічного обладнання в квартирі відповідача ОСОБА_3 . Унаслідок залиття його квартира потребує термінового поточного ремонту, оскільки мешкати в ній стало неможливо. Вартість проведення ремонту квартири становить 10702 грн., вартість проведення оцінки ремонту - 1400 грн. Також залиттям пошкоджено меблеву стінку вартістю 16400 грн. Крім того, позивачу завдано моральної шкоду, яку він оцінює у 1700 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 28502 грн. та моральну шкоду в розмірі 1700 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказував, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . Поверхом вище квартира АДРЕСА_3 , яка належить відповідачу ОСОБА_3 
26 червня 2018 року його квартиру було затоплено з причин поломки сантехнічного обладнання в квартирі відповідача. Унаслідок залиття квартира позивача потребує ремонту, вартість якого згідно із зведеним кошторисним розрахунком складає 57934 грн. Також залиттям квартири було пошкоджено меблі на суму 3000 грн. У зв`язку з цим просить стягнути шкоду у сумі 57 934 грн, вартість меблів - 3000 грн., вартість оцінки 1800 грн, моральну шкоду у розмірі 3000 грн.
Ухвалою суду від 25 березня 2019 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири (487/6258/18) зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири (487/6668/18).
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири у сумі 27 102,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1700 грн, витрати на складення кошторисного розрахунку у сумі 1400 грн., судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири 57 934,00 грн, моральну шкоду у розмірі 3000 грн., витрати на складення кошторисного розрахунку у розмірі 1715,40 грн., судовий збір у розмірі 609,34 грн.
ОСОБА_3 не погоджуючись з рішення суду першої інстанції оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі остання вказувала, що висновок суду є помилковим та незаконним, оскільки він не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Суд неправильно здійснив тлумачення норм матеріального права, застосував висновки Верховного суду, які були здійснені за інших фактичних обставин, безпідставно відхилив доводи відповідача про те, що кульовий кран є складовою внутрішньобудинкової мережі, таким чином невірно встановивши особу, яка має відповідати за заподіяну шкоду, та помилково поклав відповідальність за заподіяні позивачам збитки на ОСОБА_3 , а не на балансоутримувача внутрішньобудинкових мереж. 
Враховуючи вищевикладене, просила рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач ОСОБА_5 правом на подачу відзиву не скористався.
У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідач ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у порядку ст. п.3 ч.7 ст.128 ЦПК України, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності в силу ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 ( а.с.3,4, 84,85).
Відповідачеві ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_3 у цьому ж будинку (а.с.49,50).
26 червня 2018 року відбулося залиття квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 з квартири, що належить відповідачу ОСОБА_3 яка знаходиться поверхом вище.
Вказана обставина підтверджується копією акту №2 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення від 26 червня 2018 року, затвердженого управителем ОСББ «Вистока», головою правління ОСББ «Висотка», власникками квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 ; копією акту №1 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення від 26 червня 2018 року, затвердженого управителем ОСББ «Вистока», головою правління ОСББ «Висотка», власниками квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_7 та АДРЕСА_6 , а також визнано відповідачем у судовому засіданні( а.с.10,89).
Згідно висновку експерта № 56 від 08 січня 2020 року, складеним судовим експертом Миколаївського НДКЦ МВС Кобельчук А.В., причиною затоплення квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , став розрив запірної арматури (крану кульового для води) введення холодної води до квартири АДРЕСА_3 , на ділянці перед лічильником холодної води. Встановити причину розриву крану неможливо через відсутність технічних документів у справі (інформації щодо рівня тиску у внутрішньобудинковій мережі холодного водопостачання у тому числі на дату коли трапилась подія; сертифікат на технічний паспорт виробника встановленого виробу).
Встановивши, що в наслідок залиття належних ОСОБА_5 та ОСОБА_1 квартир, що сталося з вини відповідачки, ОСОБА_5 завдано майнову шкоду у розмірі 27102 грн. та моральну шкоду у розмірі 1700 грн., та ОСОБА_1 матеріальну шкоду - 57 934,00 грн, моральну шкоду у розмірі 3000 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідачів обов`язку з відшкодування цієї шкоди.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, законодавцем встановлена презумпція вини заподіювача шкоди та саме він повинен довести, що шкоди завдано не з його вини.
Для розгляду цивільного спору з питань відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття має значення встановлення його причини, в тому числі місця аварії – місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло- та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги, правовідносини між якими, що виникають у процесі її створення, надання та споживання, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 8 Закону № 2189-VIII передбачено обов`язок виконавця готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Крім того, у Законі № 2189-VIII наведено визначення термінів, які у ньому вживаються.
Зокрема, виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення.
Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
Згідно пункту 3 Порядку формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01 червня 2011 року (тут і надалі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внутрішньобудинкова система холодного водопостачання - система від зовнішньої стіни будинку (крім транзитних трубопроводів) до першої запірної арматури на відгалуженні від стояка або у разі її відсутності трійника (врізки) включно, що розташований у квартирі споживача (житловому приміщенні в гуртожитку), нежитловому приміщенні в житловому будинку (гуртожитку). Внутрішньобудинкова система водовідведення (відведення холодної та/або гарячої води) - система від місця скидання стоків у перший колодязь на випуску з будинку (колодязь не належить до внутрішньобудинкової системи) до трійника включно на відгалуженні від стояка, що розташований у квартирі споживача (житловому приміщенні в гуртожитку), нежитловому приміщенні в житловому будинку (гуртожитку).
Пунктом 13 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01 червня 2011 року № 869 (тут і надалі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення і зливової каналізації та з ліквідації аварій у внутрішньоквартирних мережах визначаються за кожною інженерною системою окремо.
Згідно пункту 8 Порядку формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), водовідведення витрати на технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, водовідведення включаються до складу тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.
З урахуванням викладеного обов`язок утримання в належному технічному стані, здійснення технічного обслуговування та ремонту внутрішньобудинкової системи холодного водопостачання (від зовнішньої стіни будинку (крім транзитних трубопроводів) до першої запірної арматури на відгалуженні від стояка або у разі її відсутності трійника (врізки) включно, що розташований у квартирі споживача) та відшкодування шкоди, завданої внаслідок її несправності (пошкодження) покладено саме на управителя.
При цьому, запірна арматура не належить до внутрішньобудинкової системи холодного водопостачання, закон не визначає зобов`язання управителя виконувати роботи з профілактичного огляду запірної арматури, яка знаходиться в квартирі споживача.
Наведені висновки, узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 760/17509/16-ц (провадження № 61-9521св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 676/5527/16-ц (провадження № 61-37519св18), від 26 березня 2018 року у справі № 750/7694/17 (провадження № 61-2791св18), від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19865/15-ц (провадження № 61-27127св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/23237/15-ц (провадження № 61-21030св18), від 14 листопада 2019 року у справі № 552/1712/17 (провадження № 61-26811св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 640/8651/15-ц (провадження № 61-19527св18), від 26 червня 2019 року у справі № 641/9921/15-ц (провадження № 61-29983св18), від 10 травня 2018 року у справі № 683/3628/16-ц (провадження № 61-979в18), від 07 серпня 2020 року у справі № 759/8904/16 (провадження № 61-40113св18), від 07 лютого 2018 року у справі № 639/101/17 (провадження № 61-46487св18), від 25 вересня 2019 року у справі № 639/3568/16-ц (провадження № 61-26888св18), від 12 червня 2019 року у справі № 569/744/16-ц (провадження № 61-26971св18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 344/3303/16-ц (провадження № 61-19927св18), від 24 жовтня 2019 року у справі № 212/6746/15-ц (провадження № 61-30926св18), від 13 серпня 2020 року у справі № 643/14853/16 (провадження № 61-2305св20), від 28 травня 2020 року у справі № 640/419/17 (провадження № 61-32844св18).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Встановивши, що внаслідок залиття належної ОСОБА_5 на ОСОБА_1 на праві власності квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_7 відповідно, що сталося з вини відповідача, позивачам завдано майнову шкоду, розмір якої відповідачем спростовано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов`язку з відшкодування цієї шкоди.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 76-79, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Неспроможними є доводи апеляційної скарги про недоведеність вини відповідача у заподіянні позивачам шкоди внаслідок залиття квартир, оскільки у деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини, а відповідач не довела свою невинуватість.
З урахуванням викладеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що відповідач своєю бездіяльністю, яка полягала в утворенні пориву різьбового з`єднання на вентилі труби подачі холодної води в квартирі належній останній, допустила аварійну ситуацію, та не вжила достатніх заходів до своєчасного усунення пошкодження труби подачі холодної води, що розташована у належній їй квартирі і недопущення залиття нижче розташованої квартири, чим завдала позивачам майнової шкоди.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки шкода, завдана залиттям квартири, повинна бути відшкодована особою, у власності якої перебуває квартира та елемент системи водопостачання, який став причиною такого затоплення. Так, у ст. 151 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, а згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (з відповідними змінами), саме власник квартири зобов`язаний використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обслуговування. Постійне володіння та експлуатація помешкання створили для відповідача певні зобов`язання щодо забезпечення його схоронності, належного догляду, справності всіх мереж та комунікацій. Відповідач зобов`язана вжити усіх належні заходи, аби запобігти створенню загрози оточуючим та їх майну. Відповідач повинна була проводити це таким чином, щоб забезпечити безпечність свого майна та способів його використання для всіх оточуючих. Втім, цього не було вчинено, оскільки мимовільні дії, пов`язані із функціонуванням цього майна, спричинили виникнення негативних майнових наслідків для позивача та його сфери законних інтересів. Подібне тлумачення свідчить про наявність як винних дій відповідача, що полягали у такий ситуації у протиправній бездіяльності, так і причинного зв`язку з такою їх поведінкою та негативними наслідками, що настали.
При цьому відповідач не довела, які неправомірні дії працівників балансоутримувача дають підстави для притягнення його до цивільно-правової відповідальності, якщо саме власники квартири зобов`язані забезпечити її схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт.
Висновок суду у розглядуваній справі не суперечить усталеній практиці касаційного суду, оскільки встановивши, що залиття квартири позивачів відбулося внаслідок пошкодження запірної арматури у квартирі належній ОСОБА_3 і така запірна арматура не входить до внутрішньобудинкової мережі водопостачання, а відповідачем не доведено, що шкоди завдано не з її вини, суд обґрунтовано стягнув завдану позивачам шкоду із вказаного відповідача.
У посилання апелянта на те, що у висновку експерта зазначено проте, що коливання рівня тиску (більше ніж 0.45 МПа) могло привести до розриву крану кульового для води , не заслуговують на увагу, оскільки є припущенням і належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджується. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                        Ж.М. Яворська

Судді                                                                                Т.М. Базовкіна 

       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 24 лютого 2022 року.