Постанова                                                 
Іменем України
 
12 квітня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 337/3921/20 
провадження № 61-15218св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Запорізьке кар`єроуправління»,
третя особа - голова правління Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар`єроуправління» Савченко Кирило Геннадійович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2021 року в складі судді Сидорової М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Кочеткової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар`єроуправління» (далі - ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління», Товариство), третя особа - голова правління ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» Савченко К. Г., про визнання незаконним наказу про скорочення штатного розкладу, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов обґрунтовано тим, що 05 вересня 2019 року він прийнятий на роботу у залізнично-навантажувальний цех ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» на посаду майстра навантаження. 01 жовтня 2019 року у тому ж цеху ОСОБА_1 переведений на посаду механіка, а 21 жовтня 2019 року - він був знову призначений на посаду майстра навантаження. Під час роботи у вказаному цеху між ним та начальником цеху ОСОБА_2 не склались взаємовідносини, оскільки позивач висловлював свої думки з питань організації виробництва цеху, які не співпадали з думкою начальника цеху, а також він добре ставився до працівників цеху, що не влаштовувало керівництво.
 
У період з 31травня до 12 червня 2020 року він перебував у щорічній відпустці. 17  червня 2020 року на п`ятихвилинці начальник цеху ОСОБА_2 сповістив його  про те, що 16 червня 2020 року на підприємстві виданий наказ про скорочення посади майстра навантаження у залізнично-навантажувальному цеху. 18 червня 2020 року він ознайомився з вказаним наказом.
 
20 серпня 2020 року у підприємстві виданий наказ № 287/к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з чим в його трудовій книжці зроблено запис про звільнення у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
 
На думку позивача, після його звільнення, ніякого скорочення чисельності (штату) працівників не відбулось, зокрема, черговий ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» ОСОБА_3 після цього був залучений до виконання функцій майстра навантаження. 
 
Позивач стверджував, що наказ підприємства від 16 червня 2020 року про скорочення чисельності (штату) носить фіктивний характер та є незаконним. Наказ від 20 серпня 2020 року № 287/к про його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України також вважав незаконним та таким, що порушує вимоги чинного трудового законодавства, оскільки фактично скорочення чисельності робітників залізнично-навантажувального цеху підприємства не відбулось, відповідач не врахував його переважного права на залишенні на роботі, зокрема, не було враховано, що він не мав жодного дисциплінарного стягнення, є автором винаходів та є особою, якій залишилось менше трьох років до настання пенсійного віку.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним наказ ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» від 16 червня 2020 року про скорочення чисельності (штату) працівників підприємства; визнати незаконним наказ ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» від 20 серпня 2020 року № 287/к про припинення трудового договору з ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників підприємства; поновити його на посаді майстра навантаження залізнично-навантажувального цеху ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління», а також просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за 5 місяців, який за розрахунками позивача складає 68 193,60 грн та 13 638,72 грн у відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади майстра навантаження залізнично-навантажувального цеху ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з дотриманням норм чинного трудового законодавства та порядку скорочення чисельності працівників.
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача дійсно відбулося скорочення чисельності працівників, позивача попереджено про звільнення не менше ніж за два місяці, йому запропоновано єдину наявну вакантну посаду, на якій він міг працювати з урахуванням його кваліфікації, освіти та досвіду тощо, але позивач своєї згоди на переведення на вказану посаду не надав, відповідачем перевірено наявність переважного права на залишення позивача на роботі.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2021 року - без змін. 
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і відповідно до вимог закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не надали належної оцінки тому факту, що насправді на підприємстві не відбулось скорочення штату, а скорочено лише посаду, яку займав позивач;
 
-  не звернули увагу на те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату працівників, зокрема відповідач не звертався до уповноваженого представника трудового колективу про надання згоди на звільнення позивача; не проведено об`єктивний порівняльний аналіз роботи працівників на аналогічних посадах, які підлягали вивільненню з метою з`ясування у кого з них є перевага на залишення на роботі;
 
-  не врахували, що позивач є працівником з більш високою кваліфікацією правці, ніж інші працівники з аналогічною посадою, автором винаходу, а також особою передпенсійного віку, а тому саме він має переважне право на залишення на роботі; 
 
-  проігнорували те, що за весь час роботи на підприємстві до позивача не застосовувалися засоби дисциплінарного впливу, жодного разу від нього не вимагалось надання письмових пояснень щодо здійснення або нездійснення ним тих чи інших дій, які начальник цеху відповідача вважав би порушенням трудової дисципліни;
 
-  не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 818/410/16.
 
Також заявник у касаційній скарзі зазначив про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про витребування доказів.
 
Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про витребування у ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» доказів, а саме: копії статуту відповідача станом на 16 червня 2020 року; копії колективного договору між адміністрацією та уповноваженим трудового колективу відповідача станом на 16 червня 2020 року; копії письмового подання власника та уповноваженого органу відповідача щодо звільнення позивача; копії письмової відповіді уповноваженого трудового колективу відповідача про надання дозволу або відмови у наданні дозволу про звільнення позивача, яке не підлягає задоволенню Верховним Судом з огляду на положення частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу  ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У вересні 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 337/3921/20 із Хортицького районного суду міста Запоріжжя; надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.     
 
У листопаді 2021 року матеріали справи № 337/3472/19  надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах                          2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на  таке.
 
Фактичні обставини справи 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 30 серпня 2019 року прийнятий на посаду                      майстра навантаження у залізнично-навантажувальний цех ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління», 01 жовтня 2019 року у тому ж цеху переведений на посаду механіка, а 21 жовтня 2019 у тому ж цеху переведений на посаду майстра навантаження.
 
16 червня 2020 року начальник залізнично-навантажувального цеху ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» ОСОБА_2 звернувся до голови правління Товариства зі службовою запискою з обґрунтуванням скорочення штату цеху, в якій зазначив, що у зв`язку зі зменшенням на складах старого відсіву, який напрацьовувався десятками років та лежав на складах в кількості більше 1 000 000,00 тонн, прогнозується зменшення обсягів відвантаження продукції. За останні три місяці кількість відвантаженого відсіву скоротилась з 62 000,00 тонн до 37 000,00 тонн. У 2019 році планувалась цілодобова організація роботи цеху, але через зниження обсягів відвантаження відсіву, заплановані відвантаження сумішей                      0-40 та 0-70 виконуватись не будуть. Також скоротилось відвантаження готової продукції зі 105 000,00 тонн до 91 000,00 тонн. Підприємство у зв`язку з відсутністю споживачів у зимовий період є сезонним та відвантаження у цей період, починаючи з листопада, є мінімальним. Виникає питання зайнятості працівників. Пропонує скоротити одну з трьох посад майстра зміни відвантаження.
 
Наказом голови правління ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» Савченко К. Г. від  16  червня  2020  року №  202/к «Про скорочення штату працівників» вирішено              з 17 серпня 2020 року скоротити посаду майстра зміни навантаження - 1 одиниця, внести зміни в діючий штатний розпис залізнично-навантажувального цеху, в зв`язку з чим вручити під підпис працівнику, посада якого підлягає скороченню, повідомлення про майбутнє звільнення відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, запропонувати працівникам, посади яких підлягають скороченню, роботу на інших посадах в інших цехах (за наявності). Контроль за виконання наказу покладено на інспектора відділу кадрів ОСОБА_4 .
 
Зміст наказу свідчить, що він прийнятий у зв`язку зі зменшенням відвантаження готової продукції, зменшенням обсягу робіт для змінних майстрів навантаження у залізнично-навантажувальному цеху та з метою приведення штату працівників відповідно до зменшення обсягів. Підставою для наказу була службова записка начальника залізнично-навантажувального цеху від 16 червня 2020 року. Цей наказ доведений до відома ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що є відповідна відмітка про ознайомлення у наказі.
 
Згідно з витягом з протоколу засідання Правління ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» від 16 червня 2020 року № 77 на засіданні участь в якому брали: голова правління Савченко К. Г. , інспектор відділу кадрів ОСОБА_4, начальник залізнично-навантажувального цеху ОСОБА_2 та інші, було розглянуто питання про визначення переважного права залишення на роботі та наявності серед працівників, посади яких скорочуються, осіб, щодо яких встановлено обмеження на звільнення. В ході обговорення цього питання, проведення аналізу рівня кваліфікації, ставлення до виконання покладених посадових обов`язків та інших критеріїв вирішено обрати кандидатуру на вивільнення у зв`язку зі скороченням ОСОБА_1 .
 
18 червня 2020 року ОСОБА_1 попереджений про майбутнє звільнення з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, що підтверджується його підписом на повідомленні про звільнення у зв`язку зі скороченням штату від 16 червня 2020 року № 07/171.
 
Одночасно, 18 червня 2020 року разом з попередженням про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 запропоновано перевестися на посаду слюсара чергового та з ремонту устаткування.
 
З 27 до 31 липня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
 
20 серпня 2020 року наказом від 20 серпня 2020 року № ЗК/К-287 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнений з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації відпустки за 2 календарних дня та вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. 
 
Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 20 серпня 2020 року, що підтверджується його підписом.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Згідно зі статтею 36 КЗпП України підставами припинення трудового                     договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника                                          (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).
 
Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої                     статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті                           40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну                оцінку, правильно виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 з посади             майстра навантаження залізнично-навантажувального цеху ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з дотриманням норм чинного трудового законодавства та порядку скорочення чисельності працівників.
 
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  у відповідача дійсно відбулося скорочення чисельності працівників, позивача попереджено про звільнення не менше ніж за два місяці, йому запропоновано єдину наявну вакантну посаду, на якій він міг працювати з урахуванням його кваліфікації, освіти та досвіду тощо, але позивач своєї згоди на переведення на вказану посаду не надав, відповідачем перевірено наявність переважного права на залишення позивача на роботі.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та виніс законну й обґрунтовану постанову, яка відповідає вимогам статті 382 ЦПК України.
Аргументи касаційної скарги про те, що насправді на підприємстві не відбулось скорочення штату, а скорочено лише посаду, яку займав позивач, є необґрунтованими, оскільки суд не може втручатись в господарську діяльність підприємства, який сам формує штатний розпис, суд лише перевіряє дотримання роботодавцем процедури звільнення працівника. Враховуючи встановлені судами обставини, процедура звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України була дотримана відповідачем. Зазначені вище обставини не спростовані позивачем під час розгляд справи судом першої інстанції, апеляційного перегляду, не містить доводів на спростування цих обставин також і касаційна карга позивача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 мав переважне право на залишення на роботі, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.
 
Зокрема апеляційний суд, відхиляючи такі доводи заявника, обґрунтовано послався на наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на                роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців              (пункт 1 частини другої статті 42 КЗпП України); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації                (пункт 3 частини другої статті 42 КЗпП України); авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій (пункт 6 частини другої статті 42 КЗпП України); працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат (пункт 10 частини другої статті 42 КЗпП України).
 
Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
 
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
 
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.
 
Як свідчать матеріали справи, відповідачем з метою реалізації наказу від 16 червня 2020 року № 202/к до порядку денного засідання правління ПрАТ «Запорізьке кар`єроуправління», яке проводилось 16 червня 2020 року, було включено питання про визначення переважного права на залишення на роботі та наявності серед працівників, посади яких скорочуються, осіб, щодо яких встановлено обмеження на звільнення.
 
В ході проведення засідання правління Товариства та розгляду цього питання, проводилось обговорення трьох кандидатів на звільнення, які займають посади майстрів навантаження залізнично-навантажувального цеху підприємства: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
 
Зі змісту витягу з протоколу засідання правління Товариства від 16 червня 2020 року № 77 та доданої до нього порівняльної таблиці вбачається, що з метою визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, було вислухано інспектора відділу кадрів ОСОБА_4 , начальника залізнично-навантажувального цеху ОСОБА_2 , досліджені характеристики на кандидатів на вивільнення та доповідні записки, враховано такий критерії як кваліфікація та продуктивність праці, а також інші критерії, як наявність освіти, стаж роботи за фахом та на підприємстві, заохочення та додаткова інформація.
 
Урахувавши дані про осіб працівників, характеристики їх особистих та професійних якостей, а також інші дані, які містяться у порівняльній таблиці, визначено, що: ОСОБА_7 не можна розглядати як кандидата на звільнення, оскільки вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей-сиріт, є їх опікуном та стосовно неї діє обмеження щодо звільнення.
 
Тобто, фактично аналіз був проведений стосовно двох осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .
 
Відповідно до порівняльної таблиці з визначення осіб, які мають переважне право залишитися на роботі (т. 1 а. с. 99), ОСОБА_1 за критерієм кваліфікація та продуктивність праці має нижчий рівень ніж ОСОБА_6 , характеризується незадовільно - через халатне ставлення до роботи - та неякісне її виконання;        ОСОБА_6 характеризується добре, враховано його нагородження почесною грамотою, тобто він має вищий рівень за критерієм кваліфікації та продуктивності праці ніж ОСОБА_1 . Крім того, як підстава для переважного права залишення на роботі ОСОБА_6 є пункти 3 та 6 статті 42 КЗпП України.
 
Тож, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави вважати, що позивач має вищі умови продуктивності праці і кваліфікації у порівнянні з іншими майстрами, зокрема ОСОБА_6 , відповідно переважне право на залишення на роботі.
 
Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач є особою передпенсійного віку, є безпідставними, оскільки визначальним показником при скороченні є кваліфікація та продуктивність праці працівників, а позивачем не доведено необ`єктивність оцінки роботодавцем його кваліфікації та продуктивності праці.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій проігнорували, що  за весь час роботи на підприємстві до позивача не застосовувались заходи дисциплінарного впливу, жодного разу від нього не вимагалось надання письмових пояснень щодо здійснення або нездійснення ним тих чи інших дій, які начальник цеху відповідача вважав би порушенням трудової дисципліни, Верховний Суд відхиляє, оскільки у розумінні статті 42 КЗпП України дані обставини не надають працівнику переважне право на залишення на роботі.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 818/410/16, є безпідставними з урахуванням того, що висновки наведені у вказаній  постанові суду касаційної інстанції не суперечать висновкам наведеним в оскаржуваних судових рішеннях.
 
Так, у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 818/410/16 (провадження № К/9901/1662/18), предметом спору у якій є скасування наказу про звільнення, скасування наказу про внесення змін до  наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд дійшов висновку про те, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.
 
Також судом встановлено, що наявними в матеріалах вказаної справи доказами спростовуються твердження відповідача (роботодавця) про те, що рівень кваліфікації та продуктивності праці позивача (працівника) є нижчим, ніж у осіб, які залишилися працювати у відділі екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного та тваринного світу ДЕІ в Сумській області, та мають повну вищу освіту.
 
Водночас, у справі, що переглядається, судами також надано оцінку кваліфікації та продуктивності праці позивача у порівняні з іншими працівниками відповідача, які залишені на роботі, проте на основі наявних у справі доказів встановлено, що позивач має нищі умови продуктивності праці і кваліфікації у порівнянні з іншими працівниками, а тому звільнений на законних підставах.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про витребування доказів, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як вбачається зі змісту ухвали Запорізького апеляційного суду від 09 липня 2021 року (т. 2 а. с. 78-79), апеляційний суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання заявника у зв`язку із тим, що він не обґрунтував неможливості самостійно надати докази про витребування яких заявив клопотання та не             зазначив підстав пропуску строку визначеного частиною другою статті 83 та частиною першою статті 84 ЦПК України на подання клопотання про витребування доказів судом. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону,                рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
 
Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій                    відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	         	
 	С. О. Погрібний	
 	         	
 	В. В. Яремко