ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3044/21 Справа № 206/4031/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року
по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:
       В вересні 2020 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовної заяви зазначає, що відповідно до підписаної 28.11.2009 року заяви № б/н, відповідач звернувся до АТ КБ “ПриватБанк” з метою отримання банківських послуг. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 17000,00 грн. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 13.08.2020 має заборгованість у розмірі 27732,25 грн., яка складається з наступного: 20896,82 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 6835,43 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Вказані суми АТ КБ “ПриватБанк” просить стягнути з відповідача на свою користь.
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акцонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, р/р. № НОМЕР_2 ), заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.11.2009 в розмірі - 27732,25 грн., яка складається з наступного: 20896,82 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредита; 6835,43 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акцонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року просить рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська по справі № 206/4031/20 за позовом АТ КБ “ПриватБАнк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати повністю.
       Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 підписав заяву № б/н від 28.11.2009, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 5000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 0%. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві (а.с. 18).
Окрім цього, відповідач ознайомився з умовами кредитування, реальною річною ставкою, орієнтованої загальною вартістю кредиту, порядком повернення кредиту та іншими важливими правовими аспектами, що підтверджується його підписом у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 19).
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача, у період з 28.11.2009 по 20.09.2019 кредитний ліміт змінювався, та станом на 03.07.2015 становив 15120,00 грн. (а.с. 16).
В той же час, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 13.08.2020 має заборгованість у розмірі 27732,25 грн., яка складається з наступного: 20896,82 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредита; 6835,43 грн. – заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 7-15, 38-47, 54-63).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання по поверненню грошових коштів та сплати відсотків за користування ними не виконав, у зв`язку з чим у банку виникло право вимагати повернення грошових коштів та стягнення заборгованості у примусовому порядку.
       Доводи апеляційної скарги, що відповідач не обрав жодної запропонованої послуги з пункту 4 ані «кредитна картка Універсальна 30 днів пільгового періоду», ані «кредитна картка Універсальна 55 днів пільгового періоду» та не визначив кредитний ліміт для вищезазначених послуг, будь-яких додаткових «пам`яток» чи інших додатків щодо умов надання послуг йому не надавалось, ні з чим його під підпис не ознайомлювали, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведене спростовується матеріалами справи, а саме анкета-заява містить підпис відповідача, в якій зазначено кредитний ліміт в розмірі 5000 грн. та зазначено, що відповідач своїй підписом підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування. Окрім того, відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що підтверджує ознайомлення відповідача з обраним пільговим періодом для його карткового рахунку.
Доводи апеляційної скарги, що банк не погоджував збільшення кредитного ліміту з відповідачем, колегія суддів ставиться критично, оскільки на підтвердження даних обставин позивачем було надано докази, а саме: довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача ОСОБА_1 (договір № б/н), згідно якої у період 28.11.2009 по 20.09.219 кредитний ліміт на картковому рахунку відповідача неодноразово змінювався та станом на 20.04.2013 становив 17000,00 грн., станом на 03.07.2015 – 15200 грн. (а.с. 16), виписки за договором № б/н станом на 17.08.2020 (38-47, 54-63) згідно яких вбачається, що відповідач ОСОБА_1 активно користувався наданим йому кредитним лімітом, який змінювався з урахуванням його потреб, адже кредитний ліміт змінювався безпосередньо перед зняттям коштів або перед автоматичним погашенням заборгованості. Крім того, дане право Банку передбачено п.п. 3.2, 3.3 «Умов та правил надання банківських послуг», з якими відповідач погодився.
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова