ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" лютого 2022 р.                                            Справа №914/3477/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Галушко Н.А.
                              Желіка М.Б.
секретар судового засідання Олійник Н.Б.
розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Санком-Львів” від 23.12.2021
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 13.12.2021 (суддя Король М.Р.) про відмову у видачі судового наказу
у справі № 914/3477/21
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Санком-Львів”, м.Львів
до боржника фізичної особи-підприємця Монцібович Лілії Олексіївни, м.Львів
про стягнення заборгованості

представники сторін в судове засідання не з`явилися.

18.11.2021 до Господарського суду Львівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі – ТзОВ) «Санком-Львів» про видачу судового наказу в порядку ст. 147 ГПК України про стягнення з фізичної особи-підприємця Монцібович Лілії Олексіївни заборгованості за надані послуги щодо накопичення та вивезення твердих побутових відходів з метою подальшої утилізації (захоронення) в розмірі 1577, 62 грн (за договором № 3-267 від 01.04.2017 за період з першого по четвертий квартал 2020 року), в розмірі 1118,23 грн (за договором № П-215 від 01.04.2017 за період з другого по четвертий квартал 2020 року), в розмірі 3479,35 грн (за договором № Вар-407/103 від 28.01.2018 за період з другого по четвертий квартал 2020 року), а також 227,00 грн судового збору та 850,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Вказана заява обґрунтована тим, що заявлена до стягнення сума заборгованості не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виникла на підставі письмових договорів та є безспірною.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.12.2021 у справі №914/3477/21 було відмовлено у видачі судового наказу.
Ухвала суду першої інстанції мотивована положеннями пунктів 1 та 8 частини1 статті 152 ГПК України та тією обставиною, що заявник не долучив до своєї заяви жодного доказу на підтвердження виникнення у нього права вимоги про стягнення заявленої суми заборгованості.

ТзОВ «Санком-Львів», не погодившись з вказаною ухвалою, подало апеляційну скаргу, в якій послалося на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим просило вказану ухвалу скасувати, а справу № 914/3477/21 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне: 
1) між стягувачем та боржником було підписано три договори про надання послуг щодо накопичення та вивезення твердих побутових відходів з метою подальшої утилізації (захоронення) з місць утворення побутових відходів, якими користується (користувався) боржник. Відповідно до вказаних договорів боржник самостійно викидав тверді побутові відходи (сміття) у контейнери стягувача, а стягувач здійснював вивезення побутових відходів до місць захоронення (утилізації), при цьому обсяг надання послуг, відповідно до умов договорів, вимірювався згідно норм, встановлених у рішенні Львівської міської ради № 572 від 21.06.2019 "Про затвердження норм надання послуг з вивезення побутових відходів у м. Львові на 2019 т- 2023 роки";
2) відповідно до умов пунктів 4.2 договорів, підписання актів виконаних робіт, здійснюється лише на письмову вимогу споживача (боржника). Від боржника вимог щодо складання та підписання актів виконаних робіт не надходило. Відтак, право спірної грошової вимоги у заявника виникло безпосередньо з вищезазначених договорів, які були підписані між заявником та боржником;
3) боржник здійснював часткову оплату за вказаними договорами, що вбачається з актів звірок взаємних розрахунків, однак, оскільки боржник не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання, заявник звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. До суду разом із заявою про видачу судового наказу надсилалися завірені копії усіх трьох договорів, які були укладені між стягувачем та боржником, а також акти звірок взаємних розрахунків за договорами. Окрім того, в заяві про видачу судового наказу було в повному обсязі описано вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтувалися.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та зобов`язано боржника подати відзив на апеляційну скаргу.
Боржник не подав відзиву на апеляційну скаргу чи письмових пояснень на неї, хоча апеляційна скарга була скерована позивачем на його адресу. Поштові відправлення із ухвалами Західного апеляційного господарського суду також направлялись на належну адресу боржника, однак повернулись до суду із відмітками відділення поштового зв`язку про закінчення терміну зберігання.
Разом з тим, колегія суддів констатує, що боржник, в розумінні ст. 242 ГПК України, належним чином був повідомлений про дане судове провадження у Західному апеляційному господарському суді, оскільки таке повідомлення здійснювалось відповідно до відомостей про його місцезнаходження, які наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

В судове засідання 10.02.2022 жоден із учасників судового процесу не забезпечив явку своїх представників.
Від заявника (скаржника) до суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.
Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо завершити без представників учасників судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали, з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці
Відповідно до приписів ч.1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 148 ГПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Відповідно до ст. 150 ГПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.
Частина 2 вказаної статті встановляє вимоги до такої заяви. Так, згідно з пунктами 4 та 5 вказаної частини, у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, а також перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Частина 3 вказаної статті встановлює вимоги до обов`язкового складу додатків до заяви. Так, відповідно до пунктів 3 та 4 вказано частини, до заяви про видачу судового наказу додаються: копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на виникнення або порушення його права грошової вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1-2 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Заява ТзОВ «Санком-Львів» про видачу судового наказу обґрунтована фактом наявності заборгованості боржника за надані послуги щодо накопичення та вивезення твердих побутових відходів з метою подальшої утилізації (захоронення) за вищевказаними договорами в загальній сумі 6175,20 грн.
Вказаний факт ТзОВ «Санком-Львів» обґрунтовує наступними доказами:
- копіями договорів № 3-267 від 01.04.2017, № П-215 від 01.04.2017, № Вар-407/103 від 28.01.2018, укладених між заявником та боржником;
- трьома актами звірки взаємних розрахунків, складених заявником в односторонньому порядку (без доказів направлення боржнику для їх підписання);
- копією претензії заявника від 28.09.2021 про сплату 6209,85 грн заборгованості та витягом про відстеження руху поштового відправлення, з якого вбачається, що від боржника вказана претензія повернулась за закінченням терміну зберігання.
Відповідно до пункту 4.2 кожного із договорів, виконавець передає споживачеві рахунок на оплату вартості послуг не пізніше ніж через п`ять календарних днів після закінчення розрахункового періоду. Сторони домовилися, що підписання акта виконаних робіт здійснюється лише на письмову вимогу споживача.
У своїй апеляційній скарзі заявник стверджує, що відповідних письмових вимог від споживача не надходило. Разом з тим, попри обов`язкову умову договору щодо складення рахунку, у якому фіксується вартість послуг за конкретний період, заявник не долучив відповідних рахунків до матеріалів своєї заяви.
Також колегія суддів звертає увагу на твердження заявника про те, що боржник здійснював часткові оплати згідно договорів № 3-267 від 01.04.2017, № П-215 від 01.04.2017, № Вар-407/103 від 28.01.2018. В підтвердження цього факту заявник покликається лише на складені в односторонньому порядку акти звірки взаємних розрахунків. Однак, вказані акти не можуть вважатись допустимими доказами в розумінні ст. 77 ГПК України. Колегія суддів звертає увагу заявника на можливість надати належні банківські документи в підтвердження своїх тверджень.
Пунктом 1 ч.1 ст. 152 ГПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо заяву подано з порушеннями вимог ст.150 цього Кодексу.
За змістом п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказ.
З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу у зв`язку з тим, що заявник не долучив до заяви жодного доказу на підтвердження виникнення у нього права вимоги до боржника стосовно стягнення 6209,85 грн заборгованості згідно договорів № 3-267 від 01.04.2017, № П-215 від 01.04.2017, № Вар-407/103 від 28.01.2018.
Суд повторно наголошує заявнику на тому, що звертаючись до суду із заявою в порядку ст. 147 ГПК України, він зобов`язаний довести факт виникнення у нього права відповідної грошової вимоги у порядку та спосіб, що визначений у главі 5 розділу 1 ГПК України («Докази та доказування»). 
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, як такої, що постановлена відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Санком-Львів”.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 13.12.2021 у справі №914/3477/21 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 17.02.2022.

Головуюча суддя          Г.В. Орищин

суддя          Н.А. Галушко

суддя          М.Б. Желік