П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р. Категорія 113030000	м.Одеса	Справа № 420/4707/21	
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
час і місце ухвалення: спрощене провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що підставою відмови у наданні дозволу позивачу на імміграцію в Україну стало надання завідомо неправдивих відомостей в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, а саме: при зверненні з даною заявою позивач приховав факт, що був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 11.06.1999 СГІРФО Буського РВ УМВС, який в подальшому був визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. На переконання позивача, оскаржене рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 51034300005164 від 30.10.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 11.06.1999 року СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно висновку вiд 18.11.2010 УГIРФО ГУМВС України в Львiвськiй області визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. Однак, при звернені iз заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформацію, позивач зазначив «ні».  
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що 01.11.2019 року особа без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Азербайджану, звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
30.10.2020 року провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за результатами розгляду клопотання позивача щодо отримання дозволу на імміграцію складено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину ОБГ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У висновку вказано, що особа без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Азербайджану, звернувся з заявою про надання дозволу на iмміграцію в Україну 01.11.2019 у зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до висновку від 18.11.2010 УГІРФО ГУМВС України в Львівській області ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. Однак, іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформації, іноземець зазначив «ні». Іноземець також надав неправдиві вiдомостi стосовно своїх персональних даних. Відповідно до вищенаведеного висновку, паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_1 , однак, при зверненні з заявою про надання дозволу на iмміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 ». Додатково, було виявлено в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата іноземця ОСОБА_2 порушення вимог чинного законодавства. Беручи до уваги вищенаведене, зазначено у висновку, іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надав завідома неправдиві відомості. Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
Беручи до уваги вищенаведене, у висновку вказано, що провідний спеціаліст відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області вважав за можливе:
1) відмовити у наданні дозволу на імміграцію особі без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію»;
2) повідомити про прийняте рішення ДМС, Адміністрацію прикордонної служби України та заявника.
30.10.2020 року рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 51034300005164 позивачу відмовлено у наданні дозволу на іммігріцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про іміграцію».
Вважаючи вказане рішення відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 30.10.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 51034300005164 від 30.10.2020 прийнято без урахування всіх обставин.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, урегульовано Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі Порядок №1983).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Частиною 14 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції, чинній станом на дату подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію, встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію
Згідно із статтею 1 Закону України «Про імміграцію» іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти іммігрантів.
Пунктом 4 частини 2 вказаної статті визначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:  особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно з частини 5 статті 9 Закону України «Про імміграцію» для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Аналогічні вимоги містяться в пункті 11 Порядку №1983.
Частиною 11 статті 9 Закону України «Про імміграцію» визначено, що термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію»  дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
У свою чергу, пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Пунктом 12 Порядку №1983, в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит (пункт14 Порядку №1983).
Аналіз викладених чинних норм законодавства свідчить про те, що особа, яка на законних підставах перебуває на території України, має право звернутись до територіального підрозділу ДМС України із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. У свою чергу, територіальні органи ДМС України зобов`язані здійснити перевірку наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не є вичерпним.
Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
Так, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну 01.11.2019 року, а рішення прийнято 30.10.2020 року, тобто з дотриманням приписів ст.9 Закону України «Про імміграцію», а саме у строк, що не перевищує одного року з дня подання заяви.
Відмовляючи у наданні дозволу на імміграцію, відповідач виходив з того, що:
- іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав факт того, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС (іноземець при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформації, іноземець зазначив «ні»);
- паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_1 , однак, при зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 »;
- в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата іноземця ОСОБА_2 встановлено порушення вимог чинного законодавства.
Суд не  приймає до уваги посилання відповідача, як на підставу для прийняття спірного рішення, на те, що в матеріалах справи про набуття громадянства України повнорідного брата іноземця ОСОБА_2 встановлено порушення вимог чинного законодавства, оскільки, по-перше, Головним управлінням ДМС України в Одеській області не зазначено зміст відповідного порушення, по-друге, не вказано правових наслідків вказаного порушення для ОСОБА_2 та позивача, по-третє, не надано рішення за наслідками встановленого порушення; по-четверте, не надано доказів на підтвердження встановленого порушення.
У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 11.06.1999 року СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно висновку вiд 18.11.2010 УГIРФО ГУМВС України в Львiвськiй області визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку. Однак, при звернені iз заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну приховав зазначений факт. На питання: Чи перебували в громадянстві України або інших держав. Вказати докладну інформацію, позивач зазначив «ні».  З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до висновку від 18.11.2010 року УГІРФО ГУМВС України в Львівській області ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку.
Отже, визнання паспортного документу недійсним свідчить про те, що він є таким з моменту його видання. Тобто особа не вважається такою, що набула у встановленому порядку громадянство України.
Таким чином, ненадання позивачем інформації про те, що він був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1  виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС, який відповідно до зазначеного висновку визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню в установленому порядку не може кваліфікуватися як подання свідомо неправдивих відомостей при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію.
Стаття 17 Закону України «Про громадянство України» визначає підстави припинення громадянства України.
Відповідно до приписів вказаної статті громадянство України припиняється:
1) внаслідок виходу з громадянства України;
2) внаслідок втрати громадянства України;
3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Статтею 19 Закону України «Про громадянство України» визначено, що підставами для втрати громадянства України є:
1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.
Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;
2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;
3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.
Положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства.
Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.
Під час розгляду справи до суду не надано доказів того, що позивач на підставі приписів вказаної статті втратив громадянство України.
Також, до суду не надано доказів того, що позивач був у встановленому порядку притягнений до відповідальності за подання недостовірних відомостей чи підроблених документів за наслідками чого його було документовано паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 11.06.1999 СГIРФО Буського РВ УМВС
За вказаних умов, позивач звертаючись із заявою про надання доводу на імміграцію в Україну правомірно зазначив, що він не перебував раніше в громадянстві України.
Щодо доводів апелянта про те, що паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_1 , однак, при зверненні з заявою про надання дозволу на iмміграцію в Україну, іноземець зазначив свої персональні дані як « ОСОБА_1 », суд зазначає наступне.
Так, в матеріалах особової справи позивача, які надані відповідачем до суду, наявні офіційні документи, в яких персональні дані позивача вказані як ОСОБА_1 », а саме: лист консульського відділу посольства Азербайджанської Республіки в Україні №V-30A від 26.09.2018 року, переклад свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 , переклад свідоцтва про укладення шлюбу позивачем серії НОМЕР_3 та інш.
При цьому даними повнорідного брата позивача є: « ОСОБА_2 ».
Тобто, вищевказані неточності в персональних даних позивача не можуть вважатися поданням недостовірних відомостей в розумінні п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про Імміграцію».
Статтею 77 КАС України, встановлено, що    кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Крім того в рішенні №  37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі "Суомінен проти Фінляндії" Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.  Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення.
З огляду на встановлені судом обставини відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятого ним рішення № 51034300005164 від 30.10.2020 року.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 51034300005164 від 30.10.2020 прийнято без урахування всіх обставин, а тому вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на адміністративний позов (а.с. 47) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року по справі № 420/4707/21, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

         суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
         судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.