П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/4554/21	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар - П`ятіна В.В.,

за участю:  представника позивача - Фоміна А.І.,
          представника відповідача - Клюкіна К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення   Одеського окружного адміністративного суду  від    23.09.2021 по справі  № 420/4554/21 за позовом    ОСОБА_1   до     Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури  про стягнення матеріальної шкоди, -

                                           ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив стягнути з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на його користь матеріальну шкоду у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 01 серпня 2015 року по 20 серпня 2020 року в розмірі 1 112 211 (один мільйон сто дванадцять тисяч двісті одинадцять) гривень 20 коп.
В обґрунтування позовних вимог, посилаючись на частину 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній з 26.10.2014 по 31.12.2016 та з 01.01.2017 та на ч.4 ст.81 цього ж закону зазначив, що ним не доотримано посадового окладу у розмірі 1 112 211,20 грн. Також посилаючись на Закон України №79-VIII від 28.12.2014 та рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 06.03.2020 зазначив, що діями та рішеннями держави Україна було порушено право власності позивача (правомірні очікування на отримання заробітної плати у розмірі, гарантованому частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи в органах прокуратури, не були реалізовані державою Україна), чим завдано йому матеріальну шкоду актом, який був визнаний неконституційним.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Зазначено, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Тобто з 26.03.2020 оплата праці регулюється нормою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», яка не підлягає застосовуванню до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення, а доводи щодо можливості застосування зазначеного рішення Конституційного Суду України до наявних спірних правовідносин щодо нарахування і виплати позивачу заробітної плати з 01.08.2015 - є не обґрунтованим і передчасним.
У відзиві на позов також вказано, що Закон № 1697 (із змінами внесеними Законом № 113), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною), передбачає оплату праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505). Отже є не обґрунтованими доводи позову про те, що рішеннями та діями держави порушено право власності позивача (правомірні очікування на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»), чим завдано матеріальну шкоду. Прокуратурою Одеської області (нині - Одеською обласною прокуратурою) не допущено бездіяльності, порушень прав позивача на оплату праці при здійсненні нарахувань і виплати заробітної плати в період з 01.18.2015 по 20.08.2021 не має.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 23 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- абсолютне заперечення судом першої інстанції  ретроспективної дії рішень Конституційного Суду України щодо неконституційності норми закону та/або іншого нормативно-правового акту позбавляє сенсу і фактично нівелює передбачену ч.3 ст. 152 Конституції України можливість відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, перетворює цю норму закону на «мертву» і не функціональну.
- ураховуючи практику ЄСПЛ (Андрасік та інші проти Словаччини, заява № 57984/00 та інші, рішення про прийнятність від 22 жовтня 2002 року; Зюмелі проти Німеччини, заява № 75529/01, рішення Великої Палати від 8 червня 2006 року, пункти 105-108; Хартман проти Чехії, заява № 53341/99, рішення від 10 липня 2003 року; Макфарлейн проти Ірландії, заява № 31333/06, рішення від 10 вересня 2010 року, пункт 114; Ріккарді Піссаті проти Італії, заява № 62361/00, рішення Великої Палати від 29 березня 2006 року, пункт 38;  Ель-Масрі проти Колишньої Югославською Республіки Македонія, заява № 39630/09, рішення від 13 грудня 2012 року, пункт 255; Кудла проти Польщі, заява № 30210/96, рішення від 26 жовтня 2000 року, пункт 152 , апелянт вважає, що унеможливлення ретроспективного застосування рішення КСУ, яким встановлюється неконституційність, конституційність закону чи його окремого положення, для цілей відшкодування державою завданої неконституційним нормативним актом фізичній особі матеріальної та/або моральної шкоди позбавляє таку особу будь-яких ефективних засобів захисту порушеного права;
- суд першої інстанції не врахував, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 07.02.2003 обіймав різні посади в прокуратурі Одеської області (а.с.121-126).
Зокрема, позивач 05.04.2017 був призначений на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури області.
17 серпня 2020 року ОСОБА_1  наказом прокуратури Одеської області №1624к звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року.
Відповідно довідки Одеської обласної прокуратури № 595 про складові заробітної плати/грошового забезпечення (а.с.128), виданої ОСОБА_1 про те, що він працює (працював) в прокуратурі Одеської області на посаді прокурора відділу та заробітна плата/грошове забезпечення станом на 20.08.2020 становить: посадовий оклад 5730,00 грн, надбавка за вислугу років (25%) 1432,50 грн, всього 7162,50 грн.
У вказаній довідці також наявна примітка, що чинна заробітна плата за відповідною посадою прокурора відділу становить 24 859,84 грн.
Відповідно довідки № 595/1 про складові заробітної плати/грошового забезпечення (а.с.129-130), позивач за період серпень 2015 - липень 2020 отримав 1 715 734,32 грн заробітної плати (окрім посадового окладу та надбавки за вислугу років).
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року, отже позивачу правомірно нараховувався та виплачувався посадовий оклад за період з 01 серпня 2015 року по 26 березня 2020 року, розмір якого обчислювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.
Тобто вимоги позивача в частині стягнення з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 01 серпня 2015 року по 26 березня 2020 року задоволенню не підлягають.
Відмовляючи у частині позовних вимог про стягнення з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 26 березня 2020 року по 20 серпня 2020 року, суд зазначив, що у період часу з 26 березня 2020 року по 20 серпня 2020 року позивач працював у прокуратурі Одеської області, яка реорганізовувалась, у Одеську обласну прокуратуру позивач на роботу не приймався та враховуючи те, що посада позивача не належить до посад, передбачених підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, відтак і обчислення його заробітної плати правомірно здійснювалось у цей період відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про прокуратуру».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як зазначає позивач, внаслідок порушення його права діями та рішеннями держави Україна було порушено право власності позивача (правомірні очікування на отримання заробітної плати у розмірі, гарантованому частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи в органах прокуратури).
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з такого.
15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року.
За приписами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Відповідно частини 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (у первісній редакції) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Відповідно частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній з 01.01.2017) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Частиною 9 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
За приписами статті 89 Закону України «Про прокуратуру»:
- у первісній редакції: функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України:
- у редакції Закону № 113-IX від 19.09.2019 - фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Згідно статті 90 вказаного Закону:
- у первісній редакції: фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
- у редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016: прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Згідно пункту 25 Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII та Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII прийняті пізніше Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», а тому з 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури» визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.
Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В той же час, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, враховуючи викладене, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.
Враховуючи  зазначені норми матеріального права,  апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачу правомірно нараховувався та виплачувався посадовий оклад за період з 01 серпня 2015 року по 26 березня 2020 року, розмір якого обчислювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.
Правильним з огляду на встановлені обставини є також висновок суду першої, що вимоги позивача в частині стягнення з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 01 серпня 2015 року по 26 березня 2020 року задоволенню не підлягають.
Вирішуючи спірне питання про стягнення з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 26 березня 2020 року по 20 серпня 2020 року, суд першої інстанції виходив із такого.
Відповідно пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 (далі - Закон №113-ІХ, набрав чинності 25.09.2019), до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Дія цього пункту не поширюється на випадок, передбачений підпунктом 4 пункту 21 цього розділу.
Згідно підпункту 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, установити, що з дня набрання чинності цим Законом: особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.
Вищевказані норми Закону № 113-ІХ неконституційними не визнавались.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що  позивач працював в прокуратурі Одеської області та був звільнений з неї на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», який передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року по справі № 826/17798/14 (К/9901/13106/21) зазначив, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).
Тобто, у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.
Отже, з огляду на те, що у період часу з 26.03.2020 по 20.08.2020 позивач працював у прокуратурі Одеської області, яка реорганізовувалась, у Одеську обласну прокуратуру позивач на роботу не приймався та враховуючи те, що посада позивача не належить до посад, передбачених підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, правильним є висновок суду першої інстанції, що  обчислення його заробітної плати правомірно здійснювалось у цей період відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.
Аналізуючи матеріали справи, законодавство, що регулює спірні питання, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частинами 3, 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року за період з 26.03.2020 по 20.08.2020  задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Відхиляючи довід апеляційної скарги про те, що абсолютне заперечення судом першої інстанції  ретроспективної дії рішень Конституційного Суду України щодо неконституційності норми закону та/або іншого нормативно-правового акту позбавляє сенсу і фактично нівелює передбачену часиною 3 статті  152 Конституції України можливість відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, перетворює цю норму закону на «мертву» і не функціональну, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду  викладені у постанові від 16 квітня 2019 року по справі № 318/2132/14-а (2а/318/97/2014) .
Так, у згаданій справі зазначено, що пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 зазначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VІ, які визнані неконституційними цим Рішенням Конституційного Суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Тому нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватися з 4 грудня 2018 року.
Апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від викладеної правової позиції Верховного Суду.
На спростування доводів апеляційної скарги колегія суддів також зазначає, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги саме через призму понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з визнанням неконституційним положень п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та просив стягнути кошти на відшкодування майнової шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України. Саме таке розуміння спірних правовідносин та обґрунтування позовних вимог підтверджено позивачем в апеляційній скарзі.
Ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі, ні в інших заявах по суті справи позивач не ставив під сумнів відповідність отриманої ним заробітної плати за період з 01 серпня 2015 року по 20 серпня 2020 року положенням законодавства, що було чинним на той час та регулювало розмір її виплати, тобто не оспорював розмір отриманої заробітної плати в контексті невідповідності такого встановленому. 
За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави та процесуальні повноваження на перевірку зазначених обставин (відповідність отриманої ОСОБА_1 заробітної плати за період 01 серпня 2015 року по 20 серпня 2020 року положенням законодавства, чинного в цей період) з метою захисту його порушеного права.
Тотожній підхід був застосований Верховним Судом при розгляді справи № 120/2112/19-а (К/9901/18384/20) 11 лютого 2021 року .
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, Одеського окружного адміністративного суду  від    23.09.2021 по справі  № 420/4554/21 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення -  17 січня 2022 року.
Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.