ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №320/4620/21                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року, прийнятого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окру Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 10.11.2017;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11.11.2017 по 01.03.2018;
- зобов`язати відповідача 1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 10.11.2017, виходячи з базового місяця - січень 2008 року;
- зобов`язати відповідача 2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 11.11.2017 по 01.03.2018, виходячи з базового місяця - січень 2008 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідач 2 вказує, що позивач (згідно витягу з послужного списку) жодного дня не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а перебування однієї військової частини на балансі у іншої не встановлює факт нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям інших військових частин. Відповідач №2 звертає увагу суду апеляційної інстанції, що до військової частини НОМЕР_1 від військової частини НОМЕР_3 не надходило ніяких первинних документів або ж заявки на кошти на виплату індексації грошового забезпечення позивачу. Обов`язок нараховувати для подальшої виплати індексації грошового забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 позивачу відноситься виключно до повноважень фінансового органу військової частини НОМЕР_3 . Відповідач №2 вважає, що військова частина НОМЕР_1 , є неналежним відповідачем у даній справі.
Відповідач 2 вказує, що не є розпорядником бюджетних коштів, а з державного бюджету кошти на виплату індексації грошового забезпечення для військовослужбовців не надходили, відтак можливості здійснення таких виплат у військової частини не було.
Військова частина НОМЕР_1 вважає, що встановлення базового місяця для індексації грошового забезпечення належить до виключної компетенції відповідача і суд не має повноважень визначати складові елементи нарахування індексації та здійснювати її розрахунок до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі таке нарахування відповідачами здійснено ще не було. Отже, нарахування індексації грошового забезпечення, визначення базового місяця та суми такого нарахування належить до повноважень військової частини НОМЕР_1 , які є дискреційними.
10.01.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити таку без задоволення, а оспорюване рішення – без змін. Відповідач наголошує індексація грошового забезпечення є державною гарантією та підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті незалежно від фінансового стану роботодавця будь-якої форми власності.
Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає про таке.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з листопада 2015 року по 10.11.2017 та у Військовій частині НОМЕР_3 з 11.11.2017 по 09.09.2020.
Наказом командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 03.09.2020 №339 підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас за станом здоров`я відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 09.09.2020 №195 підполковника ОСОБА_1 , начальника штабу – першого заступника командира військової частини НОМЕР_3 , з 09.09.2020 виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Бориспільського ОМВК м. Бориспіль Київської області. Також, вказаним наказом встановлено виплатити позивачу: премію в розмірі 35%, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% за період з 01.09.2020 по 09.09.2020, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, індексацію за період з 01.09.2020 по 09.09.2020, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, одноразову грошову допомогу в розмірі 50% та грошову компенсацію замість належного речового майна в сумі 62 435 грн. 56 коп.
У жовтні 2020 року позивач звернувся до командирів Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 із заявами, в яких просив здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Листами відповідачі повідомили позивача про те, що індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та вказано, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міноборони не було. 
Вважаючи вказана дії відповідачів протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивачу у період з 01.01.2016 по 01.03.2018 індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідачів. Також, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що саме січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо тези апеляційної скарги про те, що Війська частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.
Як не заперечує відповідач 2 військова частина НОМЕР_3 (з якої звільнений позивач та в якій проходив службу з 11.11.2017 по 09.09.2020) виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до пункту 1.3 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 року №280 (далі – Правила №280), розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони є:
Міністр оборони головний розпорядник;
командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів другого рівня);
командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів третього рівня).
Пунктом 1.5 Правил №280 визначено, що військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень) (далі -правил).
За визначенням, що міститься у п. 47 ст. 2 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.
Отже, на даний час військова частина НОМЕР_3 не може бути відповідачем у даній справі, виходячи із предмету її розгляду, оскільки не є самостійним розпорядником бюджетних коштів. Відтак, доводи відповідача 2 є безпідставними та суд апеляційної інстанції не вбачає порушення норм процесуального права, зокрема розгляду позовних вимог щодо неналежного відповідача.
За приписами п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» від 17.07.2003 №1078 (далі – Порядок №1078) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, серед іншого, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Керуючись пп. 2 п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація грошового забезпечення за своєю суттю є державною гарантією щодо оплати праці, метою якої є підвищення грошових доходів громадян (в межах прожиткового мінімуму) для компенсації подорожчання/зростання споживчих товарів і послуг внаслідок інфляції. Проведення індексації заробітної плати (грошового забезпечення) є обов`язком підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, у разі, коли індекс споживчих цін перевищив поріг індексації.
Втім, колегія суддів наголошує, що важливим елементом алгоритму нарахування індексації є термін (так званий «базовий» місяць), від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, оскільки нарахування індексації розпочинається після досягнення цим індексом певного значення у відсотках (так званого «порогу»), визначеного законом.
Так, індексація грошових доходів населення починає нараховуватися, коли зростання індексу споживчих цін перевищує:
- 101 відсоток за період до 01.01.2016 (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі – Закон №1282-XII), в редакції, що діяла до 01.01.2016);
- 103 відсотки за період після 01.01.2016 (ч. 1 ст. 4 Закону №1282-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, який набрав чинності 01.01.2016).
Згідно із п. 5 Порядку №1078 (в редакції, що діяла до 01.12.2015), «базовим» місяцем для нарахування індексації вважався місяць, в якому відбулася одна із подій:
- підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, або
- зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.
При цьому місяць, у якому відбулося підвищення, вважається «базовим» при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
У зв`язку з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»  від 09.12.2015 №1013 (далі – Постанова №1013), якою внесені зміни серед іншого і до п. 5 Порядку №1078, з 01.01.2016 істотно змінився порядок нарахування індексації, оскільки «базовим» місяцем (місяцем, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, до досягнення ним порогу 103%) визначено місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, а не підвищення розмірів мінімальної заробітної плати чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімального розміру.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Колегія суддів приходить до висновку, що здійснення розрахунку суми індексації належить до компетенції відповідача як роботодавця. Тобто, визначення та нарахування суми індексації за певний період належить до дискреційних повноважень відповідача.
Під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Сторонами у справі не заперечується, що у спірних правовідносинах індексація не була нарахована та виплачена позивачу.
Питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у цьому випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування відповідно до норм Порядку №1078 та Закону №1282-XII покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання його здійснити виплату індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця відсутні.
Вказана правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №420/1207/19, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19.
За приписами п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008, (у редакції на час звільнення позивача) особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
З аналізу вказаної норми вбачається, що Положення №280 прямо передбачає, що у разі звільнення військовослужбовця зі служби, з ним розраховується та військова частина, з якої його було звільнено.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується, що позивач проходив військову службу проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з листопада 2015 року по 10.11.2017 та в подальшому - у Військовій частині НОМЕР_3 у період з 11.11.2017 по 09.09.2020.
Відтак, Військова частина НОМЕР_2 не звільняв позивача з військової служби, а тому не є належним відповідачем у даній справі.
Відтак, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування рішення та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог в частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу – задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції – скасувати та ухвалити нове рішення. 
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березень 2018 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 березень 2018 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан